Постанова
Іменем України
 
29 серпня 2018 року
м. Київ
 
справа № 208/5150/16-ц
провадження № 61-10687св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ВисоцькоїВ. С., Штелик С. П.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - Виконавчий комітет Кам'янської міської ради,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Адміністрація Дніпровського району Кам'янської міської ради,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 серпня 2017 року у складі судді Івченко Т. П. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Свистунової О. В., Красвітної Т. П.,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Кам'янської міської ради, про взяття на квартирний облік.
Позовна заява мотивована тим, що він є інвалідом другої групи з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомної електростанції (далі - ЧАЕС) у 1986 році та віднесений до першої категорії осіб, які постраждали внаслідок аварії на ЧАЕС.
Також позивач належить до інвалідів війни з числа осіб, які стали інвалідами при ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи.
Вважає, що він як інвалід війни має право на позачергове забезпечення житлом протягом двох років, як особа що потребує поліпшення житлових умов. Із серпня 2014 року він разом із сім'єю у складі 3 осіб (він, дружина, та син дружини) вимушений був переїхати до міста Кам'янського Дніпропетровської області з тимчасово окупованої території, де його зареєстровано та взято на облік як особу, що перемістилася з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції. 
Починаючи з 15 серпня 2014 року його постійним місцем реєстрації і проживання є орендована ним квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1.
Враховуючи потребу у поліпшенні житлових умов, позивач 09 березня 2016 року звернувся до відповідача із заявою про взяття його на квартирній облік. Рішенням Виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради від 23 березня 2016 року № 101 йому відмовлено у взятті на облік, як особі що потребує поліпшення житлових умов, у зв'язку з тим, що він не проживає постійно та не має реєстрації місця проживання у м. Дніпродзержинську Дніпропетровськоїобласті. 
Вважав дії відповідача незаконними та просив зобов'язати відповідача взяти його на квартирний облік як інваліда війни другої групи складом сім'ї - 3 особи, що потребує поліпшення житлових умов, із часу подання заяви - 09 березня 2016 року.
Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 серпня 2017 року позов задоволено частково.
Зобов'язано Виконавчий комітет Кам'янської міської ради вчинити дії спрямовані на взяття на квартирний облік як особу, що потребує поліпшення житлових умов ОСОБА_4, як інваліда війни другої групи, складом сім'ї 3 особи.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_4 має статус інваліда війни другої групи, віднесений до першої категорії осіб, які постраждали внаслідок аварії на ЧАЕС, не має місця роботи, позбавлений житла з незалежних від нього причин, а тому є особою, яка потребує допомоги держави та захисту своїх прав на гарантоване державою житло.
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції  дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині зобов'язання Виконавчого комітету Кам'янської міської ради вчинити дії, спрямовані на взяття на квартирний облік ОСОБА_4 як особу, що потребує поліпшення житлових умов, як інваліда війни другої групи, складом сім'ї 3 особи та обґрунтовано відмовив в частині позовних вимог про взяття позивача на облік саме з 09 березня 2016 року, оскільки за цією заявою позивача відповідач 23 березня 2016 року прийняв рішення про відмову у взятті на облік, це рішення ОСОБА_4 не оскаржував, вимоги про його скасування не заявляв.
У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить змінити судові рішення, ухвалити рішення про задоволення позову повністю, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не заявляв вимогу про скасування рішення Виконавчого комітету Кам'янської міської ради, оскільки рішення суду у цій справі підлягає виконанню шляхом внесення змін до рішення Виконавчого комітету Кам'янської міської ради від 23 березня 2016 року № 101 та викладення пункту рішення щодо вирішення питання стосовно позивача в новій редакції. Відсутність в рішенні дати взяття його на квартирний облік створює перешкоди для виконання рішення суду. 
16 квітня 2018 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу від Адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради, у якій вона просить касаційну скаргу відхилити, оскільки судові рішення в частині відмови у позовних вимогах є законними.
27 квітня 2018 року до Верховного Суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_4, у яких він підтримав касаційну скаргу.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про житловий фонд соціального призначення» та відповідно до Конституції України кожен має право на житло. Громадянам України, які відповідно до закону потребують соціального захисту, соціальне житло надається безоплатно.
Відповідно до частини другої статті 10 Закону України «Про житловий фонд соціального призначення» правом взяття на соціальний квартирний облік користуються громадяни України: а) для яких таке житло є єдиним місцем проживання або які мають право на поліпшення житлових умов відповідно до закону; б) середньомісячний сукупний дохід яких за попередній рік з розрахунку на одну особу в сумі менший від величини опосередкованої вартості найму житла в даному населеному пункті та прожиткового мінімуму, встановленого законодавством.
Особливості отримання позачергового житла інвалідами війни визначені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (надалі - Закон) та ЖК Української РСР.
Частиною третьою статті 2 Закону встановлено, що нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права та пільги ветеранів війни, передбачені цім Законом, є недійсними.
Згідно з пунктом 18 частини першої статті 13 Закону, інвалідам війни та прирівняним до них особам надаються такі пільги, як позачергове забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій. Особи, зазначені в цій статі, забезпечуються жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, а інваліди І групи з числа учасників бойових дій на території інших країн - протягом року.
Відповідно до статті 31 ЖК Української РСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством, цим Кодексом та іншими актами законодавства. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством), як правило, у вигляді окремої квартири на сім'ю.
Тобто, визначено два основні принципи надання жилих приміщень у будинках громадського та державного житлового фонду. По-перше, жилі приміщення надаються громадянам, які постійно проживають у відповідному населеному пункті, якщо інше не встановлене законодавством, та, по-друге, жилі приміщення, як правило, надаються у вигляді однієї квартири на сім'ю.
Законом передбачено не тільки місце надання житла, але і місце обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов - населений пункт, у якому громадяни приймаються на облік. 
Згідно із статтею 36 ЖК Української РСР облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, та відповідно надання житлових приміщень, здійснюється, як правило, за місцем проживання у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів.
Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 46 ЖК Української РСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) поза чергою жиле приміщення надається інвалідам Великої Вітчизняної війни і прирівняним до них у встановленому порядку особам протягом двох років з дати прийняття рішення про включення їх до списку на позачергове одержання жилого приміщення, а з них інвалідам першої групи з числа учасників бойових дій на території інших держав - протягом року з визначенням переважного права інвалідів Великої Вітчизняної війни і прирівняних до них у встановленому порядку осіб на одержання жилих приміщень перед всіма іншими категоріями позачерговиків.
Однак громадян може бути взято на облік і не за місцем їх проживання.
Згідно з статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.
Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Право на забезпечення внутрішньо переміщеної особи безоплатним тимчасовим житлом за умови сплати за комунальні послуги встановлено абзацом восьмим пункту 1 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Законом визначено, що таким житлом мають забезпечувати органи державної виконавчої влади, органи місцевого самоврядування та суб'єкти приватного права можливості безоплатного тимчасового проживання (за умови оплати особою вартості комунальних послуг) протягом шести місяців з моменту взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; для багатодітних сімей, інвалідів, осіб похилого віку цей термін може бути продовжено.
Абзацом 2 пункту 15 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470, передбачено, що громадяни, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень беруться на квартирний облік незалежно від тривалості проживання у даному населеному пункті.
Суд встановив, що позивач є інвалідом 2 групи з числа учасників ліквідації наслідків аварії на аварії на ЧАЕС у 1986 році та віднесений до 1 категорії осіб, які постраждали внаслідок аварії на ЧАЕС.
ОСОБА_4 належить до інвалідів війни з числа осіб, які стали інвалідами при ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи» на підставі статті 7 Закону.
На підставі статті 19, пункту 10 статті 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ОСОБА_4 отримав житло на АДРЕСА_2, де разом із сім'єю проживав до 2014 року.
Згідно з довідкою Департаменту охорони здоров'я та соціального захисту населення Дніпродзержинської міської ради від 10 березня 2015 року № 477.1 внаслідок проведення антитерористичної операції на території України, в тому числі і за місцем реєстрації та проживання позивача ОСОБА_4 із сім'єю, а саме у м. Луганську, позивач із членами родини, виїхав із м. Луганська та прибув до м. Кам'янського Дніпропетровської області, де з 15 серпня 2014 року постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1.
09 березня 2016 року позивач, враховуючи відсутність у нього та членів його родини доходу, необхідність орендувати житло для проживання, подав заяву до Виконавчого комітету Кам'янської міської ради про поставлення його на квартирний облік як громадянина, що потребує поліпшення житлових умов, та є інвалідом війни.
Рішенням Виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради від 23 березня 2016 року № 101 відмовлено ОСОБА_4 у взятті на облік у зв'язку з тим, що він не проживає постійно та не має реєстрації місця проживання у м. ДніпродзержинськуДніпропетровської області.
Рішення Виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради ОСОБА_4 у встановленому законом порядку не оскаржував.
Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що соціальне житло надається органами місцевого самоврядування громадянам, які були взяті на соціальний квартирний облік. Правом взяття на такий облік користуються громадяни України: для яких таке житло є єдиним місцем проживання або які мають право на поліпшення житлових умов відповідно до закону та середньомісячний сукупний дохід яких за попередній рік з розрахунку на одну особу в сумі менший від величини опосередкованої вартості найму житла в даному населеному пункті та прожиткового мінімуму, встановленого законодавством.
Установивши, що ОСОБА_4 має статус інваліда війни другої групи, віднесений до 1 категорії осіб, які постраждали внаслідок аварії на ЧАЕС, не має місця роботи, позбавлений житла з незалежних від нього причин, а тому є особою, яка потребує допомоги держави та захисту своїх прав на гарантоване житло державою, правильно застосувавши норми матеріального права, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про зобов'язання Виконавчого комітету Кам'янської міської ради вчинити дії, спрямовані на взяття позивача на квартирний облік, як особу що потребує поліпшення житлових умов, як інваліда війни другої групи, складом сім'ї 3 особи.
Доводи касаційної скарги про те, що рішення суду у цій справі підлягає виконанню шляхом внесення змін до рішення Виконавчого комітету Кам'янської міської ради від 23 березня 2016 року № 101 та викладення пункту рішення щодо вирішення питання стосовно позивача в новій редакції не знайшли свого підтвердження, оскільки за заявою ОСОБА_4 відповідач 23 березня 2016 року прийняв рішення про відмову у взятті на облік, вказане рішення ОСОБА_4 не оскаржував та вимог про його скасування не заявляв.
Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що є чинний нормативно-правовий акт, будь-яких вимог для втрати ним чинності (визнання неправомірним, незаконним) не заявлялося. Рішенням Виконавчого комітету Кам'янської міської ради вирішено заяву ОСОБА_4 від 09 березня 2016 року щодо взяття його на облік та прийнято відповідне рішення.
У межах вимог статті 11 ЦК України судами констатовано порушення прав позивача та зобов'язано поновити його права, проте оскільки він не просив визнати неправомірним рішення Виконавчого комітету Кам'янської міської ради, яким йому відмовлено у взятті на облік, у суду відсутні підстави для поновлення прав позивача саме з 09 березня 2016 року.
При вирішенні справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанцій та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31 серпня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді: | С. Ю. Мартєв   В. С. Висоцька   С. П. Штелик