ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2018 року 
м. Київ

Справа №  910/1699/18 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Дроботової Т. Б. - головуючого, Пількова К. М., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Підгірська Г. О.,

за участю представників:
позивача - Дуднік-Дубіняк Д. І., 
відповідача - не з'явилися, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

на постанову   Київського апеляційного господарського суду від 18.07.2018 (судді: Шаптала Є. Ю., Гончаров С. А ., Скрипка І. М.) і рішення Господарського суду міста Києва від      24.04.2018 (суддя Чинчин О. В.) у справі

за позовом   Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

до   Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва"

про   захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації,

В С Т А Н О В И В:

1. Короткий зміст позовних вимог і заперечень

1.1. У лютому 2018 року Публічне акціонерне товариство "Київенерго" (далі - ПАТ "Київенерго") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до  Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" (далі - КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва") про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації.

В обґрунтування позовних вимог ПАТ "Київенерго" посилалося на положення статей 13 - 16, 91, 200, 277 Цивільного кодексу України та зазначало, що ним було отримано претензію від Приватного підприємства "БЕНЕФІС-2000" (далі - ПП "БЕНЕФІС-2000"), з якої стало відомо, що посадовими особами ЖЕД № 4 КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" складено акти від 04.05.2016 та від 06.11.2017, які, як стверджував позивач, складені в односторонньому порядку посадовими особами відповідача із порушенням вимог Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 17.05.2005 № 76, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.08.2008 за № 927/11207 (далі - Правила), та в яких (актах), на думку позивача, необґрунтовано встановлено вину ПАТ "Київенерго" у залитті приміщення за адресою: м. Київ, бульв. Ромена Роллана, 13В. Позивач наголошував, що подальше розповсюдження такої неправдивої інформації серед споживачів ПАТ "Київенерго", зокрема ПП "БЕНЕФІС-2000", шляхом направлення їм таких актів є поширенням неправдивої інформації про юридичну особу-позивача, у зв'язку з чим товариство просило суд зобов'язати відповідача спростувати недостовірну інформацію, викладену в актах від 04.05.2016 та від 06.11.2017, шляхом їх відкликання у той же спосіб, у який вони були створені, та повідомити про це всіх осіб, серед яких ці акти були поширені.
1.2. КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" у відзиві на позовну заяву просило відмовити у її задоволенні з огляду на недоведеність недостовірності спірної інформації та порушення прав позивача у цьому випадку.
2. Короткий зміст судових рішень
2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.04.2018 у задоволенні позову відмовлено.
Аргументуючи судове рішення, місцевий господарський суд виходив із недоведеності позивачем факту поширення відповідачем недостовірної інформації та порушення особистих немайнових прав позивача у цьому випадку.
2.2. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.07.2018 рішення Господарського суду міста Києва від 24.04.2018 залишено без змін із тих же підстав.
3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечення на неї
3.1. ПАТ "Київенерго", не погоджуючись з ухваленими у справі судовими рішеннями, подало касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.07.2018 і рішення Господарського суду міста Києва від 24.04.2018, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Підставами для скасування судових рішень скаржник зазначає неправильне застосування норм матеріального права, зокрема статей 200, 277 Цивільного кодексу України, положень Правил, посилаючись на те, що відповідачем в актах від 04.05.2016, від 06.11.2017 поширено недостовірну інформацію; ці акти складено з порушенням пунктів 2.2, 2.3.6 Правил і умов договору від 30.05.2015 № 0810002. Скаржник стверджує, що саме на відповідача покладено обов'язок утримувати внутрішньобудинкові мережі житлового будинку у належному стані, а отже він повинен нести і відповідальність за експлуатацію такого майна.
3.2. У відзиві на касаційну скаргу КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" посилається на необґрунтованість доводів,  наведених у касаційній скарзі, та правомірність висновків, викладених в оскаржених судових рішеннях, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені рішення і постанову у справі - без змін. Зокрема, зазначає, що доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки обставин, установлених судами попередніх інстанцій, та здійсненої судами оцінки зібраних у справі доказів; недотримання форми акта та умов  договору  про  співпрацю  не  стосується  предмета  цього  спору;  відповідач  не поширював інформацію, зазначену в спірних актах, а лише повідомив її особі, якої вона стосується, тобто власнику приміщення, при обстеженні якого було складено відповідні акти. 
4. Розгляд касаційної скарги та встановлені судами обставини справи
4.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та аргументи, викладені у відзиві на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
4.2. Господарськими судами попередніх інстанцій установлено та підтверджено матеріалами справи, що 23.06.2015 між ПАТ "Київенерго" - виконавцем послуг і КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва" - балансоутримувачем укладено договір № 0810002 про співпрацю виконавця послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання гарячої води з балансоутримувачем під час надання послуг з централізованого постачання гарячої води і розподіл функцій та відповідальності між виконавцем і балансоутримувачем. 
Відповідно до пунктів 1.1-1.4 цього договору балансоутримувач зобов'язується забезпечити належні умови для передачі (транзиту) теплової енергії та гарячої води внутрішньобудинковими мережами, що перебувають у його власності або на його балансі при наданні виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води споживачам цих послуг, у будинках згідно з додатком № 1 до договору. Балансоутримувач зобов'язується утримувати внутрішньобудинкові мережі у належному стані, здійснювати їх технічне обслуговування та ремонт, забезпечувати підготовку житлових будинків до опалювального періоду, зокрема утеплення місць загального користування. Балансоутримувач виконує роботи відповідно до затвердженого (погодженого) рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання і послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Виконавець послуг зобов'язаний забезпечити постачання теплової енергії та гарячої води належної якості та встановлених параметрів до межі експлуатаційної відповідальності, встановленої цим договором.
У пункті 2.4.15 договору від 23.06.2015 передбачено обов'язок балансоутримувача протягом однієї доби з моменту виявлення, а в разі звернення виконавця послуг - невідкладно інформувати виконавця про аварійні ситуації, порушення у роботі устаткування та приладів, недоліки у роботі внутрішньобудинкових інженерних систем та/або інженерного обладнання, що належить до експлуатаційної відповідальності балансоутримувача будинку, відхилення експлуатаційних параметрів і режимів роботи систем теплопостачання від нормативних.
Господарські суди попередніх інстанцій під час розгляду спору установили та підтверджено матеріалами справи, що 04.05.2016 комісією у складі інженера ОСОБА_6,  майстра  технічної  дільниці ОСОБА_7, майстра  ремонтної  групи ОСОБА_8 за наслідками обстеження приватного приміщення ПП "БЕНЕФИС-2000", розташованого на І поверсі житлового будинку за адресою: м. Київ, бул. Ромена Роллана, буд. 13В, за заявою власника приміщення щодо його залиття, було складено акт, у якому зазначено, що 03.05.2016 стався порив на мережі гарячого водопостачання ПАТ "Київенерго" між жилими будинками № 13Б та № 13В, що стало причиною залиття підвального приміщення жилого будинку № 13В на бул. Ромена Ролана у м. Києві; під час обстеження 04.05.2016 зазначеного приміщення виявлено надмірну запарованість у приміщенні, що призвело до виникнення конденсату та помокріння  підвісної стелі S = 66,9 м^2. Цей  акт  було  затверджено  начальником  ЖЕД № 4. 
Також  06.11.2017  комісією  у  складі  представників  ЖЕД  № 4  інженера  ОСОБА_7, майстра ремонтної дільниці ОСОБА_8, майстра технічної дільниці ОСОБА_11, слюсара-сантехніка ОСОБА_12, було складено акт обстеження нежитлового приміщення ПП "БЕНЕФИС-2000", розташованого у житловому будинку № 13В на бул. Ромена Роллана у м. Києві. Цей акт також складено за зверненням власника приміщення щодо його залиття, у ньому зазначено, що під час чергового обстеження цього приміщення виявлено пошкодження: місця загального користування та офісні приміщення S = 77,5 м^2, стеля підвісна (пластикові плитки) 60*60 м; дверна лиштва на трьох дверях, двері ДВП - три штуки; корозія на дверних ручках (сілюмінові, нікеліровані); причина залиття - на зовнішній мережі центрального опалення, яке перебуває на балансі ПАТ "Київенерго", стався порив, що призвело до виникнення конденсату та пошкодження підвісної стелі S = 77,5 м^2. Для відшкодування пошкодження пропонувалося звернутися до ПАТ "Київенерго". Акт погоджено начальником ЖЕД № 4. 
Господарські суди попередніх інстанцій, надавши оцінку цим актам, з'ясували, що в них зазначено про факт пориву між жилими будинками № 13Б і № 13В на мережі гарячого водопостачання, яка перебуває на балансі ПАТ "Київенерго", що стало причиною залиття обстежуваного нежитлового приміщення; водночас посилань на вину ПАТ "Київенерго" у цьому спірні акти не містять; позивач у них згадується лише як особа, на балансі якої перебуває зовнішня мережа центрального опалення, на якій стався порив; доказів на спростування факту пориву на цьому об'єкті позивачем суду надано не було.
4.3. Вважаючи недостовірною інформацію щодо визначення вини ПАТ "Київенерго" у залитті приміщення, розташованого у житловому будинку № 13В на бул. Ромена Роллана у м. Києві, викладену в актах від 04.05.2016 і від 06.11.2017, посилаючись на порушення порядку складання таких актів, позивач звернувся із позовом до господарського суду та просив зобов'язати відповідача спростувати недостовірну інформацію, викладену у цих актах, шляхом відкликання їх у той же спосіб, у який вони  були створені, та повідомити про це всіх осіб, серед яких такі акти були поширені.
4.4. Ухвалюючи судові рішення у справі, господарські суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на його необґрунтованість і недоведеність.

5. Позиція Верховного Суду 
5.1. Колегія суддів вважає, що оскаржені рішення і постанову ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, тому їх необхідно залишити без змін із таких підстав.
5.2. Відповідно до статті 91 Цивільного кодексу України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. 
Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім'я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (стаття 201 Цивільного кодексу України).
Згідно зі статтею 94 Цивільного кодексу України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.
За змістом статті 200 Цивільного кодексу України   інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. 
Аналогічні положення наведено у статті 1 Закону України "Про інформацію".
Статтею 5 цього Закону визначено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. 
Згідно зі статтею 7 Закону України "Про інформацію" право на інформацію охороняється законом. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб'єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.
За змістом статей 94, 277 Цивільного кодексу України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Частиною 2 статті 34 Господарського кодексу України передбачено, що дискредитацією суб'єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов'язаних з особою чи діяльністю суб'єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб'єкта господарювання.
Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Згідно зі статтею 277 Цивільного кодексу України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.
Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України  передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина 2 статті 4 зазначеного Кодексу).
Отже,  у   разі  звернення  до  господарського   суду   особа   має   довести   відповідно  до  вимог  статті 74  Господарського  процесуального  кодексу  України,  що  право  або  законний   інтерес,  за  захистом  якого  звернулася  ця  особа, порушується  чи  не визнається  або  оспорююється.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 86 Господарського процесуального кодексу України).
Дослідивши обставини справи та зібрані у справі докази, урахувавши наведені положення законодавства, господарські суди попередніх інстанцій визнали недоведеним позивачем факт поширення недостовірної (такої, яка не відповідає дійсності) інформації відповідачем, а також того, що внаслідок цього було порушено особисті немайнові права позивача. Суди попередніх інстанцій зазначили, що  позивачем не було надано суду жодних відомостей про те, яка саме інформація була поширена відповідачем, спосіб її поширення, осіб, яким відповідна інформація повідомлена, з документальним підтвердженням наведеного відповідно до положень статей 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України. Господарські суди з'ясували, що спірні акти не містять посилань на винну особу; вони були доведені до відома лише особи, якої вони стосувалися - ПП "БЕНЕФІС-2000" як власника нежитлового приміщення, чиє звернення було підставою для проведення обстеження у цьому приміщенні. Ураховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність у цьому випадку юридичного складу правопорушення як підстави для задоволення позову про спростування недостовірної інформації.
6. Висновки Верховного Суду
Положеннями статті 300 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд касаційної інстанції використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки правильності застосування норм матеріального і процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій (частина 7 статті 301 Господарського процесуального кодексу України).
Викладені у касаційній скарзі аргументи скаржника не можуть бути підставами для скасування оскаржених у справі судових рішень, оскільки їм вже було надано оцінку судами попередніх інстанцій, які обґрунтовано відхилили ці аргументи; вони суперечать дійсним обставинам справи і положенням законодавства, яке регулює спірні правовідносини, не спростовують обґрунтованих висновків судів, фактично зводяться до переоцінки обставин, належно та повно встановлених судами.
Посилання скаржника на недотримання, на його думку, порядку складання спірних актів, не можуть бути підставою для скасування оскаржених судових рішень, оскільки вони не є предметом розгляду у зазначеній справі та не входять до предмета доказування у цьому спорі про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації.
За змістом частини 1   статті 309 Господарського процесуального кодексу України   суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведені положення законодавства та обставини, установлені судами, зважаючи, що позивач належними доказами не довів наявності підстав для задоволення позовних вимог із заявлених ним мотивів, ураховуючи межі перегляду справи судом касаційної інстанції, передбачені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає, що оскаржені у справі судові рішення ухвалено із додержанням норм матеріального і процесуального права, тому правових підстав для їх зміни чи скасування не вбачається. 
7. Розподіл судових витрат
7.1. Оскільки підстав для скасування постанови і рішення та задоволення касаційної скарги немає, судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, пунктом 1 частини 1 статті 308, статтями 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київенерго" залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.07.2018 та рішення Господарського суду м. Києва від 24.04.2018 у справі № 910/1699/18 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                 Т. Б. Дроботова
Судді                                                                                                              К. М. Пільков
                                                                                                       Ю. Я. Чумак