Постанова
Іменем України 
 
        17 вересня  2018 року
м. Київ
 
справа № 569/4066/16-ц
 
провадження № 61-12453св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н.О. (суддя-доповідач),  Журавель В. І.,         Крата В. І., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_4, 
відповідач -  виробничий підрозділ «Рівненське управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд» Регіональної філії «Львівська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»,
   
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 березня 2017 року у складі судді          Панас О. В. та на ухвалу апеляційного суду Рівненської області                 від 25 травня 2017 року у складі суддів: Бондаренко Н. В.,             Григоренка М. П., Шеремет А. М., 
 
                                                    ВСТАНОВИВ :
        
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року  № 2147-VIII   «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу  України,  Кодексу  адміністративного  судочинства  України   та   інших законодавчих актів»  касаційні скарги  (подання)   на   судові    рішення   у цивільних справах,   які    подані   і    розгляд    яких   не   закінчено   до  набрання   чинності  цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
        
У березні 2016 року  ОСОБА_4 звернувся  до  суду  з  позовом  до  виробничого підрозділу «Рівненське управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд» Регіональної філії «Львівська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»                   (далі - підрозділ  Рівненське управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд) про стягнення заробітної плати та інших виплат, що випливають з трудових правовідносин. 
 
В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_4 зазначав, що він працює сторожем на об'єкті у відповідача. Посилаючись на те, що відповідач  виплачує йому заробітну плату в меншому розмірі, ніж це передбачено чинним трудовим законодавством, просив суд стягнути з відповідача на його користь заробітну плату та інші виплати з урахуванням обідньої перерви, проїзду до і після зміни, подвійного тарифу за роботу у вихідні дні, скорочення при 40-годинному робочому тижні - 38 годин, за роботу понад норму більше ніж 8 годин, компенсації за харчування на робочому місці через кожні 4 години та на утримання службової собаки на об'єкті.   
 
Рішенням  Рівненського міського суду Рівненської області від 21 березня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано безпідставністю та недоведеністю позовних вимог.
 
Ухвалою апеляційного суду  Рівненської області від 25 травня 2017 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 березня 2017 року залишено без змін.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції при розгляді справи не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.  
 
У  червні 2017 року  ОСОБА_4 звернувся до  Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Рівненського міського суду Рівненської області           від 21 березня 2017 року та на ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 25 травня 2017 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій,  справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.    
 
Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконні та необґрунтовані, оскільки ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.  
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано з  Рівненського міського суду Рівненської області зазначену справу.
 
14 липня 2017 року від виробничого підрозділу «Рівненсько -Тернопільське територіальне управління» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення  Рівненського міського суду Рівненської області від 21 березня 2017 року та на ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 25 травня           2017 року. 
 
26 липня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла зазначена справа.
 
 06 березня 2018 року вказана справа надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та передана судді-доповідачу.
 
Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Суди встановили, що на підставі наказу відповідача від 03 жовтня         2002 року № 191-а 01 жовтня 2002 року ОСОБА_4 прийнятий підсобним робітником ІІ розряду відділу постачання УБМР № 3 Львівської залізниці. Працював на різних посадах, а з 07 травня 2015 року   переведений сторожем (об'єкту цивільного захисту № 425) виконробської дільниці № 1 станції Рівне (наказ від  07 травня 2015 року № 78/ос).
 
ОСОБА_4 працює на посаді сторожа змінами з цілодобовим чергуванням з тривалістю робочого часу не більше 12 годин на добу, його посадовий оклад згідно штатного розпису становить 1615 грн. 
Позивач здійснює свої обов'язки відповідно до Інструкції чергового по об'єкту від 8 квітня 2013 року та Посадової інструкції для сторожів об'єктів цивільного захисту, з якими він ознайомлений, що підтверджується його підписом. 
Враховуючи, що під час виконання своїх обов'язків позивач зобов'язаний постійно знаходитися на об'єкті, відповідач відповідно до вимог частини третьої статті 66 КЗпП України надав йому можливість приймати їжу  протягом усього робочого дня та в зручний для нього час.  
Відповідно до частини третьої статті 66 КЗпП  України на тих роботах, де через умови виробництва перерву встановити не можна, працівникові повинна бути надана можливість приймання їжі протягом робочого часу.  
Суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що режим роботи позивача носить позмінний характер та враховуючи наявність права та можливості у позивача використовувати на власний розсуд час на обідню перерву протягом всієї зміни, дійшли обґрунтованого висновку про безпідставність вимог ОСОБА_4 про виплату компенсації у зв'язку з відсутністю перерви на обід. 
Правильними є висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність у ОСОБА_4 права на отримання від відповідача харчування на робочому місці, або його компенсації, оскільки трудовим законодавством передбачено надання роботодавцем працівнику певних видів харчування лише на роботах з шкідливими та з особливо шкідливими умовами праці, до яких робота позивача не відноситься.
Обгрунтованими та законними є висновки судів першої та апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про відшкодування йому вартості проїзду до місця роботи, оскільки суди  встановили, що в період з 2011 року по 2016 року ОСОБА_4 щорічно видавались квитки для безкоштовного проїзду за маршрутом Рівне (місце реєстрації та проживання) - Здолбунів (місце роботи), а обов'язку роботодавця оплачувати працівнику проїзд до роботи в межах населеного пункту, в якому він проживає, законодавством не передбачено.
Доводи позивача про порушення трудового законодавства щодо оплати праці спростовується умовами колективного договору, відповідно до яких передбачена доплата праці за роботу в нічний час в розмірі 40% та за роботу у вечірній час-20% посадового окладу за кожну годину роботи в цей час. Така його робота відповідачем оплачується, що підтверджується наявними в матеріалах доказами, яким суди першої та апеляційної інстанцій  надали  належну оцінку.
Інші доводи касаційної скарги не містять у собі посилань на обставини чи докази, якими спростовуються встановлені судом обставини.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані  рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду      
                                                    ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 березня 2017 року та ухвалу  апеляційного суду  Рівненської області від 25 травня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та  оскарженню не підлягає.  
                                                                                
Судді:                                                                                                 Н. О. Антоненко  
 
                                                                                                         В.  І. Журавель
 
                                                                                                         В.  І.  Крат