Постанова
Іменем  України
 
12 вересня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 500/7133/15-ц
 
провадження № 61-21245 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
 
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3, 
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто», 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Одеської області               від 7 грудня 2016 рокуу складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Панасенкова В. О., Громіка Р. Д., 
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» (далі -             ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто») про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення сплачених коштів.
Позовна заява мотивована тим, що 18 листопада 2015 року між нею та               ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати у власність предмет           лізингу - транспортний засіб «Hyundai Santa Fe» вартістю 394 тис. грн. Вона сплатила товариству 78 800 грн авансу, який відповідач визнав адміністративним платежем за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. 23 листопада 2015 року їй було запропоновано сплатити половину вартості автомобіля, після чого його буде замовлено. 
Вважала, що вимога сплатити адміністративний платіж, який поверненню не підлягає, є незаконною, цей платіж не є витратами лізингодавця, який безпосередньо пов'язаний з виконанням договору лізингу. 
Таким чином, спірний договір фінансового лізингу є недійсним, оскільки її введено в оману, умови договору є несправедливими, так як адміністративний платіж не повертається. 
З урахуванням викладеного посилаючись на статті 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 203, 215 ЦК України, ОСОБА_3 просила суд визнати договір фінансового лізингу від 18 листопада 2015 року недійсним                та стягнути з відповідача на її користь адміністративний платіж                                     у розмірі 78 800 грн., банківський платіж у розмірі 500 грн. 
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області                          від 15 червня 2016 року у складі судді Жигуліна С. М. позов ОСОБА_3 задоволено. Договір фінансового лізингу від 18 листопада 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», визнано недійсним. Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» на користь              ОСОБА_3 91 390 грн.  
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у спірному договорі фінансового лізингу виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг», ЦК України, повністю виключена відповідальність ТОВ«Лізингова компанія «Ваш Авто» за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та його якості. Одночасно значно розширені права лізингодавця, а, отже, вказані умови договору є несправедливими у розумінні статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів». У відповідача відсутня ліцензія для здійснення ним фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що суперечить положенням закону. Крім того, сторонами договору фінансового лізингу не дотримано вимоги закону щодо нотаріального посвідчення цього договору, що тягне за собою нікчемність такого правочину. 
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 7 грудня 2016 року апеляційна скарга ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» задоволена, рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3відмовлено.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що в укладеному між сторонами договорі фінансового лізингу були визначені та погоджені усі необхідні його умови і він відповідає положенням законодавства, безпідставні висновки суду щодо несправедливості умов вказаного договору у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відсутні докази порушення договором фінансового лізингу прав позивачки, як споживача. Істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків позивачки зі спірного договору не вбачається. Крім того, діяльність відповідача не підпадає під ліцензування. Відсутні правові підстави для того, щоб спірний правочин підлягав нотаріальному посвідченню, що узгоджується зі статтею 6 Закону України «Про фінансовий лізинг». 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що зі змісту спірного договору фінансового лізингу вбачається, що у ньому виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, щодо лізингодавця у разі неналежного виконання останнім обов'язків за цим договором. Звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені положеннями законодавства, та повністю виключена його відповідальність за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості. Отже, такі обставини призводять до дисбалансу договірних відносин та порушень чинного законодавства. Крім того, за своєю правовою природою лізинг є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу за участю фізичної особи, тобто такий правочин підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.   
У квітні 2017 рокуТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» подало заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, не існує норми права, яка б встановлювала обов'язковість нотаріального посвідчення договорів фінансового лізингу, незалежно від того, якого виду майно передається у лізинг та кому саме. Крім того, спірний договір фінансового лізингу відповідає положенням законодавства та жодним чином не обмежує права позивачки. 
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду. 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.
Судом установлено, що 18 листопада 2015 року між ОСОБА_3та                            ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого товариство зобов'язалося придбати у власність предмет           лізингу - транспортний засіб «Hyundai Santa Fe» вартістю 394 тис. грн.
18 листопада 2015 року ОСОБА_3 сплатила товариству 78 800 грн авансу, який ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» визнав адміністративним платежем за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору.                  23 листопада 2015 року ОСОБА_3 було запропоновано сплатити половину вартості автомобіля, після чого його буде замовлено.
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 
Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.
У частині п'ятій цієї статті передбачено, що у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.
Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації                від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). 
Судом установлено, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, дає підстави дійти до висновку, що у договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (стаття 10 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.  
Згідно з пунктом 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.  
За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. 
Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та іншого суперечить положенням статті 808 ЦК України.
Крім того, згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. 
Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. 
Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. 
Крім того, відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. 
Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. 
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. 
Такі висновки щодо застосування вказаних норм права                     відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду України: від 16 грудня 2015 року № 6-2766 цс 15, від 19 жовтня 2016 року              № 6-1551 цс 16. Колегія суддів не вбачає підстав для відступлення від такого правового висновку. 
У порушення вимог частини другої статті 214, статті 360-7 ЦПК України                2004 року апеляційний суд, знаючи про наведені правові висновки Верховного Суду України, не врахував їх і підстав для відступлення від них не навів. 
Судом установлено, що спірний договір фінансового лізингу від 18 листопада 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», нотаріально посвідчено не було. 
Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року, скасовуючи рішення суду першої інстанції, дійшов помилкового висновку про те, що посилання позивача про несправедливі умови спірного договору, відсутність у відповідача відповідної ліцензії для надання фінансових послуг та відсутність нотаріального посвідчення спірного договору є необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу.
Таким чином, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що умови спірного договору фінансового лізингу є несправедливими, у тому числі, що адміністративний платіж лізингоодержувачу не повертається, лізингодавець за невиконання договірного зобов'язання не несе відповідальності перед лізингоодержувачем, а одержує від нього вигоду. Умови договору суттєво обмежують права позивача, як споживача та звужують обов'язки відповідача (стаття 808 ЦК України). Сторонами не дотримано положень законодавства щодо нотаріального посвідчення вказаного правочину. Крім того,                         у ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» була відсутня ліцензія для здійснення ним фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб.
Отже, є правильними висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання договору фінансового лізингу недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України та статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів». 
Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення апеляційного Одеської області від 7 грудня 2016 року скасувати, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 червня 2016 рокузалишити у силі. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
                                                                                                            Б.І. Гулько
 
                                                                                                            Є.В. Синельников
 
                                                                                                            Ю.В. Черняк