Постанова
Іменем України 
 
24 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 761/7694/15-ц
 
провадження № 61-33533 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д.,            Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4; 
представник позивача - ОСОБА_5;
відповідачі: державне підприємство «Адміністрація морських портів України», голова державного підприємства «Адміністрація морських портів України» ОСОБА_6;
представник відповідачів - ОСОБА_7;
третя особа - Міністерство інфраструктури України;
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення апеляційного суду м. Києва                      від 16 травня 2017 року у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Мазурик О. Ф., Махлай Л. Д.,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «Адміністрація морських портів України»), голови ДП «Адміністрація морських портів України» ОСОБА_6, третя особа - Міністерство інфраструктури України, про визнання дій протиправними, визнання наказів незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що з 09 вересня 2013 року він працював на посаді начальника служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «Адміністрація морських портів України». 26 лютого 2015 року наказом № 64-к «Щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності» йому було оголошено догану за порушення трудової дисципліни - за відсутність на робочому місці 30 січня 2015 року більше трьох годин без поважних причин, а наказом від 27 лютого 2015 року № 66-к «Про внесення                       змін до наказу «Про преміювання працівників апарату управління                          ДП «Адміністрація морських портів України» за підсумками роботи за січень 2015 року від 26 лютого 2015 року № 65-к» його позбавлено премії за січень                 2015 року. 
27 лютого 2015 року наказом № 69-к «Щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності» його звільнено з посади на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України за систематичне порушення трудової дисципліни. 27 лютого 2015 року відповідач видав наказ № 68-к 3-2 «Про припинення трудового договору», в якому зазначено, що його звільнено з посади з 27 лютого              2015 року за систематичне невиконання обов'язків. 05 березня 2015 року наказом № 74-к внесено зміни до наказу про припинення трудового договору № 68-к від 27 лютого 2015 року про звільнення за пунктом 3              статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання обов'язків, а саме змінено дату звільнення на 05 березня 2015 року у зв'язку з перебуванням на лікарняному. 
Зазначав, що порушень трудової дисципліни не вчиняв, є головою первинної профспілкової організації ДП «Адміністрація морських портів України», яка згоди на його звільнення не давала, звільнення відбулось у період його тимчасової непрацездатності. Такими неправомірними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди.
Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд: визнати протиправними дії голови ДП «Адміністрація морських портів України» ОСОБА_6 щодо підписання наказу від 26 лютого 2015 року             № 64-к «Щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності» і визнати цей наказ незаконним; визнати протиправними дії голови ДП «Адміністрація морських портів України» ОСОБА_6 щодо підписання наказу від 27 лютого 2015 року № 66-к «Про внесення змін до наказу «Про преміювання працівників апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» за підсумками роботи за січень 2015 року від 26 лютого 2015 року № 65-к» і визнати цей наказ незаконним у частині позбавлення його премії за січень 2015 року; визнати протиправними дії голови ДП «Адміністрація морських портів України» ОСОБА_6 щодо підписання наказу від 27 лютого 2015 року № 69-к «Щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності» про звільнення з посади начальника служби організації закупівель та здійснення договірної роботи на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України за систематичне порушення трудової дисципліни і визнати цей наказ незаконним; визнати незаконним наказ             ДП «Адміністрація морських портів України» від 27 лютого 2015 року               № 68-к «Про припинення трудового договору»; визнати незаконним наказ ДП «Адміністрація морських портів України» від 05 березня 2015 року                   № 74-к «З особового складу»; поновити його на посаді начальника служби організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «Адміністрація морських портів України»; допустити негайне виконання рішення суду  в частині поновлення на роботі; визнати недійсними записи в його трудовій книжці від 27 лютого 2015 року № 24 та від 05 березня 2015 року № 25 про звільнення за пунктом 3 статті 40 КЗпП України - за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків; стягнути з ДП «Адміністрація морських портів України» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 березня 2015 року до дня ухвалення рішення суду та 20 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року у складі судді Піхур О. В. у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.
   
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що направлення на навчання з відривом від виробництва у силу частину першої статті 122 КЗпП України повинно здійснюватися на підставі відповідного наказу ДП «Адміністрація морських портів України», наказ про направлення позивача на навчання відсутній. Наказ ДП «Адміністрація морських портів України» від 26 лютого 2015 року № 64-к «Щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності» та наказ від 27 лютого 2015 року № 66-к «Щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності» є законними, оскільки позивач вибув на навчання самовільно, за відсутності наказу про його направлення на навчання, тобто порушив трудову дисципліну. Не надання згоди первинною профспілковою організацією на звільнення позивача є необґрунтованим.
Рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано незаконними накази ДП «Адміністрація морських портів України»:                       від 26 лютого 2015 року № 64-к «Щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності»; від 27 лютого 2015 року № 66-к «Про внесення змін до наказу «Про преміювання працівників апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України за підсумками роботи за січень 2015 року від 26 лютого 2015 року № 65-к» у частині позбавлення               ОСОБА_4 премії за січень 2015 року.
Визнано незаконними накази ДП «Адміністрація морських портів України»: від 27 лютого 2015 року № 69-к «Щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності» про звільнення з посади начальника служби організації закупівель та здійснення договірної роботи на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України за систематичне порушення трудової дисципліни;                        від 27 лютого 2015 року № 68-к «Про припинення трудового договору» та від 05 березня 2015 року № 74-к «З особового складу». Поновлено                      ОСОБА_4 на посаді начальника служби організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «Адміністрація морських портів України». Визнано недійсними записи від 27 лютого 2015 року № 24 та від 05 березня 2015 року № 25 у трудовій книжці ОСОБА_4 про звільнення за пунктом 3 статті 40 КЗпП України - за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків. Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_4 3 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. У решті позовних вимог відмовлено. 
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 22 січня 2015 року № 16-к ОСОБА_4 був направлений і перебував у відрядженні строком з 25 до 27 січня                 2015 року, за посвідченням про відрядження 28 січня 2015 року він повернувся з відрядження і надав звіт про використання коштів, виданих на відрядження. У період з 26 до 30 січня 2015 року позивач знаходився на навчанні, яке було погоджено керівником та оплачено відповідачем; відповідач не витребував від позивача пояснень щодо підстав проведення навчання або причин відсутності на робочому місці і до 26 лютого 2015 року таких не вимагав, тому позивач мав обґрунтовані підстави вважати отриманим дозвіл від керівника на проходження навчання у цей день. Відтак, відсутність позивача на робочому місці 30 січня 2015 року                          з 09.00 год. до 12.21 год. не можна кваліфікувати як порушення трудової дисципліни (прогул). Крім того, позивач на час притягнення його до дисциплінарної відповідальності був обраний головою первинної профспілкової організації ДП «Адміністрація морських портів України», а згода на притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності профспілковою організацією не надана із обґрунтованим мотивуванням такої відмови, а саме тим, що 30 січня 2015 року ОСОБА_4 перебував у навчальному центрі ДП «Зовнішторгвидав України» на практичних заняттях та здавав тестування, за результатами яких отримав відповідний сертифікат. Крім того, відсутні докази, які б підтверджували додержання підприємством встановленого законодавством порядку притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, зокрема: пояснення у позивача не відбирались, акт щодо часу та причин відсутності на роботі                30 січня 2015 року не складався. При цьому суд зазначив, що рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2017 року (у справі                        № 761/27201/16-ц), з урахуванням ухвали апеляційного суду м. Києва                    від 23 березня 2017 року про виправлення описки, позов ОСОБА_4 до ДП «Адміністрація морських портів України», треті особи: первинна профспілкова організація ДП «Адміністрація морських портів України», Міністерство інфраструктури України, про стягнення безпідставно утриманих коштів, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні задоволено. Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_4 безпідставно утримані із заробітної плати кошти у розмірі 2 тис. грн, компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 500 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі                         119 699 грн 36 коп. Вказана сума є більшою, ніж нарахована у цій справі сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі                  998 502 грн 96 коп., а тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4            в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено, оскільки задоволення таких вимог призведе до необґрунтованого подвійного стягнення середнього заробітку. Розмір моральної шкоди визначено судом з урахуванням вимог розумності та справедливості.
 
У червні 2017 року ДП «Адміністрація морських портів України» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просило рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_4 без поважної причини був відсутній на робочому місці 26-30 січня 2015 року. ОСОБА_4 в позовній заяві та апеляційній скарзі зазначав, що 26-30 січня 2015 рокі він проходив курс навчання «Державні закупівлі в Україні» у навчальному центрі ДП «Зовнішторгвидав України», яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Воровського, 22. Разом з тим, згідно з рапортом про відрядження             від 22 січня 2015 року № 38-р, наказу ДП «Адміністрація морських портів України» про відрядження від 22 січня 2015 року № 16-к, табелем обліку робочого часу за період з 01 січня 2015 року по 31 січня 2015 року служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи від 31 січня                      2015 року ОСОБА_4 з 25 січня 2015 року по 27 січня 2015 року знаходився у відрядженні у  м. Одесі. Отже, він не міг одночасно приймати участь у роботі комісії у м. Одесі по вул. Ланжеронівській, 1 та одночасно бути на навчанні у м. Києві в приміщення навчального центру ДП «Зовнішторгвидав» по вул. Воровського, так як робота комісії відбувалась в робочий час.
Наказ про відрядження ОСОБА_4 у вказані вище дати погоджений головою ДП «Адміністрація морських портів України». Наказ про навчання ОСОБА_4 26-30 січня 2015 року не видавався, що свідчить про те, що ОСОБА_4 самовільно залишив своє робоче місце в робочий час 28,            30 та 31 січня 2015 року та був відсутній більше 3 годин протягом робочого дня.
У скоригованому табелі обліку робочого часу за період за 01 січня 2015 року по 31 січня 2015 року служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи в ОСОБА_4 проставлено прогули 28, 30 та 31 січня 2015 року. Табель було відкориговано на підставі документів, наданих              ДП «Укрсервіс Мінтрансу» відповідно до договору між ДП «Укрсервіс Мінтранс» та ДП «Адміністрація морських портів України» від 17 червня 2013 року № КД-18451. 
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду. 
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
 
Відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано в разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до нього застосовувались заходи дисциплінарного стягнення.
 
У пунктах 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України                              від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пунктом 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. 
 
За передбаченими пунктом 3 статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. 
 
У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (стаття 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.
 
Тому при звільненні працівника з підстав, передбачених пунктом 3 статті 40 КЗпП України, роботодавець повинен навести конкретні факти допущеного ним невиконання обов'язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли.
 
За змістом вимог частини першої та третьої статті 149 КЗпП до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.
 
Положеннями частини першої статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі.
Скасовуючи рішення суду та частково задовольняючи позов, апеляційний суд, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши положення статті 149 КЗпП України, дійшов правильного висновку про те, що попередні заходи дисциплінарного стягнення, накладені наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 25 лютого 2015 року № 60-к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», були визнані незаконними та скасовані преюдиційним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 серпня                2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва                 від 28 березня 2017 року, з урахуванням ухвали апеляційного суду м. Києва про виправлення описки від 12 квітня 2017 року. Позивач був відсутній на робочому місці 28, 30 та 31 січня 2015 року з поважних причин у зв'язку з перебуванням на навчанні у навчальному центрі ДП «Зовнішторгвидав України» на практичних заняттях та здавав тестування, за результатами яких отримав відповідний сертифікат. Тому відсутність позивача в зазначені дати не може вважатися прогулом без поважних причин (частина третя статті 61 ЦПК України 2004 року). 
 
При цьому судом враховано, що профспілковий комітет, розглядаючи питання про надання згоди на звільнення ОСОБА_4, згоди на звільнення позивача не надав, врахувавши перебування відповідача на навчанні. При цьому відмова профспілкової організації є обґрунтованою. Колегія суддів звертає увагу на те, що на такий довід апеляційного суду у касаційній скарзі мотиви взагалі відсутні.
 
Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом проведено відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. При цьому апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2017 року               (у справі № 761/27201/16-ц), з урахуванням ухвали апеляційного суду                 м. Києва від 23 березня 2017 року про виправлення описки, позов             ОСОБА_4 до ДП «Адміністрація морських портів України», треті особи: первинна профспілкова організація ДП «Адміністрація морських портів України», Міністерство інфраструктури України, про стягнення безпідставно утриманих коштів, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні задоволено. Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_4 безпідставно утримані із заробітної плати кошти у розмірі 2 тис. грн, компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 500 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі                         119 699 грн 36 коп. Вказана сума є більшою, ніж нарахована у цій справі сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 998 502 грн 96 коп., а тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено. У цій частині ОСОБА_4 судові рішення не оскаржує.
 
Розмір моральної шкоди визначено згідно поданим доказам та з урахуванням положень статей 23, 1167 ЦК України, врахувавши вимоги розумності та справедливості.
 
При цьому судами правильно враховано, що за час праці на підприємстві позивач не мав стягнень, з 2006 року є почесним працівником морського і річкового транспорту України.
 
Посилання касаційної скарги на те, що позивач не міг одночасно знаходиться на навчанні з 26 січня 2015 року по 30 січня 2015 року та перебувати у відрядженні з 25 січня 2015 року по 27 січня 2015 року, є безпідставними, оскільки судом встановлено, що з 26 січня 2015 року по                 30 січня 2015 року ОСОБА_4 був на практичних заняттях та здавав тестування, за результатами яких отримав відповідний сертифікат                       (а.с. 51 т. 1), навчання було погоджено керівником підприємства. При цьому попередні заходи дисциплінарного стягнення, накладені наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 25 лютого 2015 року № 60-к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», були визнані незаконними та скасовані преюдиційним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 28 березня 2017 року, з урахуванням ухвали апеляційного суду м. Києва про виправлення описки         від 12 квітня 2017 року. 
 
Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого рішення апеляційного суду не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду м. Києва від 16 травня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           Б. І. Гулько
 
Д. Д. Луспеник
 
Ю. В. Черняк