Постанова
Іменем України                                   
                            
26 вересня  2018 року
м. Київ
 
справа № 569/6838/15-ц
провадження № 61-22092св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного          цивільного суду: 
 
головуючого -  Стрільчука В. А.,
суддів:                Кузнєцова В. О.,                Погрібного С. О.,
                            Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,     
                      
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_3,
відповідач - ОСОБА_4,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 21 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Ковальчук Н. М., Гордійчук С. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення додаткових витрат, понесених на навчання неповнолітньої дитини.
 
В обґрунтування позову зазначила, що у період з 13 листопада 1996 року по                27 листопада 2001 року вона з відповідачем перебувала у шлюбі, під час перебування сторін у шлюбі народилася донька ОСОБА_5, 1997 року народження. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 листопада 2001 року шлюб між сторонами розірвано та стягнуто з відповідача ОСОБА_4 аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 у розмірі 25 % від заробітку в місяць. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14 травня 2013 року ОСОБА_4 позбавлено батьківських прав стосовно неповнолітньої доньки ОСОБА_5
 
Після закінчення Рівненського економіко-правового ліцею ОСОБА_5 вступила на навчання до Інституту права та психології Національного університету «Львівська політехніка» на денну форму навчання, вартість навчання за період з 2014 по          2018 роки становить 48 540,00 грн, за перший курс навчання позивач сплатила 10 400,00 грн, а за проживання дитини у гуртожитку студмістечка за період       навчання - 1 760,00 грн. Крім того, ОСОБА_5 з 01 вересня 2014 року зарахована до приватного вищого навчального закладу «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені Ак. С. Дем’янчука» за заочною формою навчання, вартість навчання за 2014-2015 навчальний рік становить 4 800,00 грн, при цьому у зв'язку зі скрутним матеріальним становищем позивач сплатила лише 1 440,00 грн. 
 
Враховуючи наведене, позивач просила стягнути з відповідача половину понесених нею додаткових витрат на утримання дитини, а саме: кошти в сумі 5200,00 грн за навчання доньки в Інституту права та психології Національного університету «Львівська політехніка», кошти в сумі 880,00 грн за проживання дочки у гуртожитку, кошти в сумі 2 400,00 грн за навчання дочки у приватному вищому навчальному закладі «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені Ак.С. Дем’янчука».
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 жовтня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені додаткові витрати на утримання дитини у розмірі  4 240,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що кожний із батьків зобов'язаний нести матеріальні витрати на період навчання дитини, при цьому, визначаючи розмір додаткових витрат, суд враховував, що відповідач є пенсіонером за вислугою років, має на утриманні непрацездатних батьків, протягом 2014 року сплатив аліменти на утримання доньки в загальній сумі 32 143,55 грн.
 
Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 21 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що навчання для здобуття професійної освіти не відноситься до особливих обставин в силу              статті 185 СК України, при цьому в період навчання на першому курсі в                                   2014 - 2015 навчальному році, до досягнення повноліття, ОСОБА_5 отримувала від батька аліменти, розмір яких значно перевищує розмір оплати за її навчання у вищих навчальних закладах.
 
У січні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 21 грудня 2016 року, в якій просила скасувати зазначене судове рішення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 
 
Зокрема, касаційна скарга обґрунтована тим, що участь у додаткових витратах на дитину є обов'язком батьків незалежно від сплати аліментів. Навчання дитини за майбутньою професією та розвиток здібностей дитини в цьому напрямку і є особливими обставинами, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній  цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі заперечень.
 
У квітні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, згідно з якими просив касаційну скаргу відхилити та залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2017 року  справу призначено до судового розгляду.
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справу передано до Верховного Суду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. 
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ЦПК України.
 
Судом встановлено, що донька сторін у справі ОСОБА_5 навчається в Інституті права та психології Національного університету «Львівська політехніка» на денній формі навчання, а також у приватному вищому навчальному закладі «Міжнародний економіко-гуманітарний університет імені Ак. С. Дем’янчука» за заочною формою навчання.
 
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 посилалася на те, що половина вартості навчання у зазначених навчальних закладах та половина вартості проживання доньки у гуртожитку мають бути сплачені відповідачем як додаткові витрати на утримання доньки.
Згідно із вимогами частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Аналіз відповідних норм Закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв'язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні.
Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред'явила такий позов.
При цьому навчання у вищих навчальних закладах для здобуття професійної освіти не відносить до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини.
 
Доводи касаційної скарги про те, що навчання дитини за майбутньою професією та розвиток здібностей дитини в цьому напрямку і є особливими обставинами,  які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків, не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті       400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Крім того, апеляційний суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, виконав вимоги зазначені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2017 року, якою скасовано рішення судів попередній інстанцій у цій справі та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.
З огляду на викладене, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення  про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, належним чином оцінивши подані сторонами докази, правильно виходив із того, що навчання у вищих навчальних закладах для здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. 
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 21 грудня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                 В. А. Стрільчук

Судді:                                                                           В. О. Кузнєцов

                                                                                     С.О. Погрібний

                                                                                     О.В. Ступак

                                                                                                           Г. І.Усик