Постанова
Іменем України 
 
03 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 520/10054/13-ц
 
провадження № 61-9791св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю Торгівельно-посередницька фірма «Успіх»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-посередницька фірма «Успіх» на рішення Апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2016 року у складі колегії суддів: Кравця Ю. І., Фальчука В. П., Таварткіладзе О. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
05 серпня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-посередницька фірма «Успіх» (далі - ТОВ ТПФ «Успіх») про стягнення боргу за договором позики. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 29 березня 2003 року він уклав з відповідачем в особі директора ОСОБА_2 договір позики, за яким передав товариству на подальший розвиток грошові кошти в сумі 8 тис. грн, які ТОВ ТПФ «Успіх» зобов'язалося повернути після спливу строку дії договору оренди торгової точки. Договір оренди не укладався з ним з 15 серпня 2011 року, однак відповідач борг не повернув. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з ТОВ ТПФ «Успіх» на свою користь суму боргу з врахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних в загальному розмірі 16 816,18 грн.
 
Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 12 лютого 2016 року у складі суді Бескровного Я. В. в задоволені позову відмовлено у повному обсязі.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що момент передачі грошей в договорі       від 23 травня 2003 року не визначений, а інших письмових доказів отримання їх позичальником від позикодавця стороною позивача суду не надано, тобто позовні вимоги є необґрунтованими. 
 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Київського районного суду міста Одеси від 12 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Стягнено з ТОВ ТПФ «Успіх» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 29 травня 2003 року в сумі 16 816,18 грн.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що висновки місцевого суду не відповідають обставинам справи, зроблені з порушення норм матеріального та процесуального права, а позовні вимоги є обґрунтованими. Факт укладення договору позики встановлено судом та не спростовано відповідачем. Кошти за спірним договором були передані під час його укладення. Законодавство, чинне на час підписання договору позики та передачі грошей відповідачу, і законодавство, чинне на час настання строку повернення позики та звернення позивача до суду, не встановлювало та не встановлює обов'язку позивача як позикодавця вимагати/одержувати від відповідача як позичальника будь-які інші додаткові, окрім самого договору позики, документи на підтвердження укладення договору, а отже, й на підтвердження отримання відповідачем грошей.
 
У липні 2016 року ТОВ ТПФ «Успіх» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження передачі коштів, зазначених у договорі позики. Так як відповідач є юридичною особою, таким доказом відповідно до законодавства мав би бути прибутковий касовий ордер, підписаний головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства. Висновок суду апеляційної інстанції про те, що договір укладено з дотриманням усіх вимог чинного на той час законодавства, є помилковим та не відповідає фактичним обставинам справи. Крім того, незрозуміло, з яких підстав з відповідача стягнено заборгованість у розмірі 16 816,18 грн, оскільки в рішенні апеляційного суду жодним чином не відображено розрахунок заборгованості щодо стягнення інфляційних втрат та відсотків за прострочення виконання грошового зобов'язання, за який період вони стягнені, та не зазначено норму матеріального права, на підставі якої стягнено таку заборгованість.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі. 
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
19 лютого 2018 року справу № 520/10054/13-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17  вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду.
 
Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно зі статтею 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).
 
Зазначеним вимогам оскаржуване рішення у повній мірі не відповідає. 
 
Судами встановлено, що 03 травня 2003 року між ОСОБА_1  та ТОВ ТПФ «Успіх» в особі директора ОСОБА_4, на підставі статті 374 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року (далі - ЦК Української РСР),  було укладено письмовий договір позики, за яким позивач передав відповідачу на подальший розвиток гроші у розмірі 8 тис. грн, які позивальник зобов'язався повернути після спливу строку дії договору оренди торгової точки.
16 серпня 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № 2 про надання торгівельного місця та надання послуг (пов'язаних з діяльністю на ринку). 
Строк вказаного договору про надання торгівельного місця закінчився 15 серпня 2011 року. Інших договорів щодо надання (оренди) торгівельних точок (місць) між позивачем та відповідачем не укладалося, що визнано сторонами.
Апеляційний суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що виходячи з умов договору позики, відповідач повинен був виконати свої зобов'язання щодо повернення грошей позивачеві у строк до 15 липня 2011 року.
Частиною першою статті 304 ЦПК України 2004 року передбачено, що справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими главою 1 «Апеляційне провадження» розділу V цього Кодексу.
 
У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року               № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що перевіряючи законність  і  обґрунтованість  оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати:  чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі  факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й   допустимими доказами та  чи доведені вони;  чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано  та  чи  правильно  застосовані норми матеріального й процесуального права.  При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції,  визначених статтею 307 ЦПК,  і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в  апеляційному  порядку, передбачених статтями 308-311  ЦПК.  При  цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому  разі,  і  відповідно до неї та наданих суду апеляційної  інстанції  повноважень  формулює  резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.
 
Згідно з пунктами 1, 4, 10 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)  цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року. ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила Цивільного кодексу України  про  відповідальність  за   порушення   договору  застосовуються  в  тих  випадках,  коли відповідні порушення були допущені  після  набрання  чинності  цим
Кодексом,  крім випадків,  коли в договорах,  укладених до 1 січня 2004  року,  була  встановлена  інша  відповідальність   за   такі порушення.
 
Відповідно до статті 374 ЦК Української РСР, чинної на час укладення сторонами договору позики, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.
 
Стаття 161 ЦК Української РСР передбачала, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.
 
Ухвалюючи рішення по задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що факт укладення договору позики встановлено судом та не спростовано відповідачем. 
 
При цьому апеляційний суд врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс1З, згідно з яким письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
 
Вказаний правовий висновок міститься також у постановах Верховного Суду України             від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі                № 6-996цс17, в яких були встановлені фактичні обставини у подібних правовідносинах.
 
Таким чином, висновок апеляційного суду про доведеність факту укладення договору позики відповідає встановленим обставинами справи на нормам матеріального права.
 
Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження передачі коштів, зазначених у договорі позики, є безпідставними, так як в укладеному сторонами договорі від 29 березня 2003 року зазначено про передачу позичальнику грошових коштів у сумі 8 тис. грн.
 
Перевіряючи доводи скарги та рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, Верховний Суд виходить з такого.
 
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів  (стаття 214 ЦК Української РСР, чинна на час укладення договору позики).
 
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, чинної на час настання строку виконання зобов'язання з повернення боргу за договором позики, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
За змістом вказаних норм права нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Положення зазначених правових норм визначають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.
 
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.
 
Укладення спірного договору відбулося під час дії ЦК Української РСР. При цьому позивач просив стягнути кошти за прострочення виконання грошового зобов'язання відповідно до статті 625 ЦК України.
 
Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини,  що  мають значення для справи,  їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів,  розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті       60 ЦПК 2004 року).
 
В порушення вимог статей 57-60, 212-214, 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд, задовольнивши позов у повному обсязі, не встановив усіх фактичних обставин справи, зокрема, яка частина коштів є сумою основного боргу, а яка - інфляційними втратами та трьома процентами річних, не зазначив, за який період підлягають стягненню вказані кошти, не дослідив і не перевірив наданий позивачем розрахунок цих сум, не зазначив норму матеріального права, на підставі якої вони підлягають стягненню. Також апеляційний суд допустив описку в резолютивній частині рішення, зазначивши, що стягується заборгованість за договором позики від 29 травня        2009 року, однак спірні правовідносини виникли за договором від 29 травня            2003 року. Крім того, зазначивши, що відповідач повинен був виконати свої зобов'язання щодо повернення грошей позивачеві у строк до 15 липня 2011 року, суд не навів відповідних мотивів і не з'ясував, як такий його висновок узгоджується з умовами укладеного між сторонами договору позики, враховуючи, що строк договору про надання торгівельного місця та надання послуг (пов'язаних з діяльністю на ринку) закінчився 15 серпня 2011 року.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. 
 
В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені апеляційним судом, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.
 
Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Враховуючи, що апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази, у зв'язку з чим не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, оскаржуване рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до цього суду.
 
Верховний Суд бере до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також завдань та основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частини перша, третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд для повного, всебічного та об'єктивного дослідження та встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для її правильного вирішення.
 
Під час нового розгляду суду слід врахувати наведене, дослідити та належним чином оцінити зібрані у справі докази, з'ясувати період, за який можливе стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, перевірити наданий позивачем розрахунок на предмет його правильності та обґрунтованості, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Торгівельно-посередницька фірма «Успіх» задовольнити частково.
 
Рішення Апеляційного суду Одеської області від 20 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | В. О. Кузнєцов
| С. О. Погрібний
| О. В. Ступак   Г. І. Усик