Постанова
Іменем України
05 листопада 2018 року 
м. Київ
справа № 754/12197/16-ц
провадження № 61-31046св18
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
ОлійникА. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Усика Г. І.,
учасники справи:
 
позивач -  ОСОБА_4,
відповідач - Відкрите акціонерне товариство Банк «Біг Енергія»,
треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», ОСОБА_5, Товарситво з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гровінг Стейт», ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргуОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 серпня 2017 року у складі судді Таран Н.Г. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня                2017 року у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Ратнікової В. М.,               Борисової О. В.,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2016 року ОСОБА_4звернувся до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства Банк «Біг Енергія» (далі - ВАТ Банк «Біг Енергія»), треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія»), ОСОБА_5., Товарситво з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гровінг Стейт» (далі - ТОВ «ФК «Гровінг Стейт»), ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати недійсними договір            купівлі-продажу прав вимоги №3-233 від 27 грудня 2013 року, а також договір від  22 січня 2014 року про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, укладені між ВАТ Банк «Біг Енергія» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія».
На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 07 вересня 2005 року позивач уклав з ВАТ Банк «Біг Енергія» кредитний договір №11/01-09-2005 та договір іпотеки №2646, за яким предметом іпотеки є квартира за адресою: АДРЕСА_1. Додатковими угодами від                   23 листопада 2006 року, 30 серпня 2007 року, 21 серпня 2008 року та                     07 вересня 2009 року розмір кредиту збільшений до 70 000 доларів США зі строком погашення 09 березня 2010 року.
27 грудня 2013 року між ВАТ Банк «Біг Енергія» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» укладений договір купівлі-продажу права вимоги №3-233, яким ВАТ Банк «Біг Енергія» передав ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» право вимоги за вкзаним кредитним договором №11/01-09-2005. 
22 січня 2014 року між ВАТ «Банк «Біг Енергія» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» укладено договір про відступлення прав за іпотечним договором від 07 вересня 2005 року. Таким чином, відбулася заміна кредитора та іпотекодержателя.
Позивач вважає, що такі дії ВАТ Банк «Біг Енергія» є неправомірними і такими, що порушують норми чинного законодавства, зокрема Закону України «Про посилення захисту майна редакцій засобів масової інформації, видавництв, книгарень, підприємств книгорозповсюдження, творчих спілок», оскільки він є видавцем і здійснює свою діяльність за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1. Про це зазначено в свідоцтві про внесення суб'єкта видавничої справи до державного реєстру видавців, виготовників і розповсюджувачів видавничої продукції, а також за відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, як основний вид діяльності позивача зазначено видання книг.
Як підставу для визнання правочину недійсним, позивач посилався на відсутність у ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» ліцензії на здійснення валютних операцій, а також вважає, що строк давності на пред'явлення вимоги погашення кредиту сплив 10 березня 2013 року (а.с. 1-4, 28-29, 129, 131-132 т.1).
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 15 серпня                   2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від              12 жовтня 2017 року, в позові відмовлено. 
Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що законом не встановлено строку переоформлення прав від первісного кредитора до нового, а здійснення такого переоформлення через певний час не є підставою для припинення зобов'язань як за основним договором, так і за договором, який укладено на його забезпечення, оскільки змінюється лише суб'єктний склад сторін зобов'язання.
У позовній заяві ОСОБА_9 вказував, що проживає у спірній квартирі та ним не надано доказів, які б свідчили про те, що вказана квартира є нежитловим приміщенням, або у вказаній квартирі на законних підставах перебувають редакції засобів масової інформації, друкарні, видавництва, книгарні, підприємства книгорозповсюдження, не встановлено таких і судом.
У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просив скасувати вказані рішення та ухвалити нове про задоволення позову.
06 листопада 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4
У грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» на касаційну скаргу ОСОБА_4
У травні2018 року  справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанції не звернули уваги, що згідно з пунктом 7 частини одинадцятої статті            11 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов'язання споживача, кредитодавець не може у будь-який спосіб вимагати будь-якої плати або винагороди від споживача за таке звернення. При цьому кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.
З огляду на вказане зобов'язання за основним кредитним договором та договором іпотеки припинені з 10 березня 2013 року. 
ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», до якої перейшло право вимоги за валютним кредитом не має права здійснювати операції з валютними коштами, оскільки у товариства відсутня відповідна ліцензія.
Судами залишено поза увагою той факт, що квартира позивача є нежилим приміщенням, висновок про здійснення своєї видавничої діяльності позивачем не за місцем свого проживання ґрунтується на припущеннях, оскільки доказів цього суду надано не було. Єдиною забороною на використання приміщень в жилих будинках є їх використання для потреб промислового характеру. 
Заперечення на касаційну скаргу мотивовані тим, що сума заборгованості позивача за кредитним договором та строки позовної давності щодо її стягнення не є предметом доказування у цій справі і не впливають на підстави визнання недійсними оспорюваних позивачем договорів. 
Законом не встановлено строку переоформлення прав від первісного кредитора до нового, а здійснення такого переоформлення через певний час не є підставою для припинення зобов'язань як за основним договором, так і за договором, який укладено на його забезпечення, оскільки змінюється лише суб'єктний склад сторін зобов'язань. 
Згідно статті 6 ЖК Української РСР надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється, а ОСОБА_4 у позові вказував, що проживає у спірній квартирі. 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 07 вересня               2005 року між ВАТ Банк «Біг Енергія» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір №11/01-09-2005, за умовами якого останній отримав кредит у сумі 35 000,00 доларів США, строком повернення кредиту -                    30 серпня 2007 року зі сплатою 16% річних за користування кредитом               (а.с. 5-7 т. 1)
На забезпечення своєчасного та повного виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 07 вересня 2005 року між ВАТ Банк «Біг Енергія» та ОСОБА_4 укладений договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру на забезпечення виконання кредитних зобов'язань перед Банком. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П. Ю. (а.с. 8-9 т. 1)
За додатковою угодою №4 від 07 вересня 2009 року до кредитного договору №11/01-09-2005 укладеного між ВАТ Банк «Біг Енергія» та                    ОСОБА_4, сторони зокрема погодили, що банк надає позичальнику кредит в сумі 70 000,00 доларів США, строком повернення кредиту -                      09 березня 2010 року (а.с. 133 т. 1).
27 грудня 2013 року між ВАТ Банк «Біг Енергія» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» укладено договір купівлі-продажу права вимоги №3-233, відповідно до умов якого, а також згідно додатку №2, право вимоги за кредитним договором №11/01-09-2005 укладеним 07 вересня 2005 року між ВАТ Банк «Біг Енергія» та ОСОБА_4, перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (а.с.14-19 т. 1).
За договором про відступлення прав за договором іпотеки, що посвідчений ІвановимП. Ю., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 07 вересня 2005 року зареєстровано в реєстрі за №2646, 22 січня 2014 року ВАТ «Банк «Біг Енергія» передало ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» права іпотекодержателя за договором іпотеки укладеного 07 вересня              2005 року між ВАТ Банк «Біг Енергія» та ОСОБА_4( а.с.20 т. 1).
21 липня 2016 року між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, за умовами якого, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» відступив ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» усі права вимоги за кредитним договором №11/01-09-2005 від                  07 вересня 2005 року, разом з усіма додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, додатками, змінами і доповненнями та викладеннями у новій редакції (у разі їх наявності), укладеним між ВАТ Банк «Біг Енергія» та ОСОБА_4, первісний іпотекодержатель відступає, а новий іпотекодержатель набуває прав первісного іпотекодержателя, належних первісному іпотекодержателю згідно з договором іпотеки, посвідченим Івановим П. Ю., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 07 вересня 2005 року зареєстровано в реєстрі за №2646 разом з усіма додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, додатками, змінами і доповненнями та викладеннями у новій редакції (у разі їх наявності), укладеного між банком та                  ОСОБА_4Право вимоги за договором іпотеки належить первісному Іпотекодержателю на підставі договору про відступлення прав за договором іпотеки, посвідченим Горобинською Г.А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 22 січня 2014 року за реєстровим №67 (а.с. 57-58 т. 1).
21 липня 2016 року між ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» та ОСОБА_6 укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, згідно з яким ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» відступило своє право вимоги за договором іпотеки від 07 вересня 2005 року ОСОБА_6, остання набула право на одержання задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, а саме: квартири АДРЕСА_1. Вищевказаний Договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ГембарськоюС.І. (а.с. 59-60 т. 1).
Відповідно до частини першоїстатті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).
Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відступлення права вимоги по суті - це договірна передача зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України)
Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковим відповідно до актів цивільного законодавства.
За змістом статті 24 Закону України «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди Іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведене інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
Суди дійшли обґрунтованого висновку, що на підставі укладених між ВАТ Банк «Біг Енергія» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» договорів відступлення права вимоги за кредитним та договором іпотеки відбулася заміна особи у зобов'язаннях, а законом не встановлено строку переоформлення прав від первісного кредитора до нового, а здійснення такого переоформлення через певний час не є підставою для припинення зобов'язань як за основним договором, так і за договором, який укладено на його забезпечення, оскільки змінюється лише суб'єктний склад сторін зобов'язання.
Доводи касаційної скарги про відсутність у відповідачів ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не можуть бути підставою для задоволення вимог пред'явленого позову, оскільки правовий аналіз             статті 1, частин першої, другої, четвертої статті 5 Декрету Кабінету Мінінстрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»  (зі змінами) свідчить, що право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до товариства за договором купівлі-продажу прав вимоги, не є валютною операцією, яка потребує генеральної або індивідуальної ліцензії у розумінні приписів Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», тому така ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, а не договорів купівлі-продажу прав вимоги, які оспорюються позивачем.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про посилення захисту майна редакцій засобів інформації, видавництв, книгарень, підприємств книгорозповсюдження, творчих спілок» заборонити відчуження приміщень, в яких перебувають редакції засобів масової інформації, друкарні, видавництва, книгарні, підприємства книгорозповсюдження, засновниками яких є органи державної влади, місцевого самоврядування, об'єднання громадян, державні науково-дослідні установи, навчальні заклади, трудові колективи, а також творчі спілки.
Для цілей цього Закону під відчуженням приміщень розуміється укладення та виконання договорів купівлі-продажу, застави, іпотеки, внесення їх до статутних капіталів (фондів) суб'єктів господарювання, інших цивільно-правових актів, які передбачають перехід права власності або користування до інших юридичних та фізичних осіб, а також продаж майна під час провадження у справі про банкрутство.
Згідно копії свідоцтва про внесення суб'єкта видавничої справи до державного реєстру видавців, виготівників і розповсюджувачів видавничої продукції серії ДК №102 від 29 червня 2000 року, виданого Державним комітетом інформаційної політики, телебачення та радіомовлення України, позивач здійснює видавничу діяльність, розповсюдження видавничої продукції, місцезнаходження (місце проживання) зазначено адресу переданої в іпотеку квартири (а.с.10).
Відповідно до копії відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зазначено, що основний вид діяльності ОСОБА_4 - видання книг (а.с.11-13).
Позивачем зазначено, що трудовий колектив підприємства фізичної              особи -  підприємця ОСОБА_4 складається з нього, як звичайної фізичної особи, а не як фізичної особи - підприємця, оскільки він власною працею бере участь у своїй діяльності. Тобто засновником видавництва згідно наданого суду свідоцтва про внесення суб'єкта видавничої справи до державного реєстру видавництв, виготівників і розповсюджувачів видавничої продукції є трудовий колектив, який складається з однієї особи позивача у справі - ОСОБА_4
З огляду на встановлені судами обставини справи Верховний Суд погоджується з висновками судів, що вказані фактичні обставини не свідчать, що саме трудовим колективом позивача засновано видавництво, книгарню, оскільки до моменту самої реєстрації не було трудового колективу, відбулася лише державна реєстрація діяльності фізичної              особи-підприємця, тому в такому випадку не можливо заборонити відчуження вказаної квартири відповідно до вимог  Закону України «Про посилення захисту майна редакцій засобів інформації, видавництв, книгарень, підприємств книгорозповсюдження, творчих спілок».
Судами встановлено, що позивачем не надано жодних відомостей, що його трудовим колективом засновані засоби масової інформації, друкарні, видавництва, книгарні, підприємства книгорозповсюдження, які здійснюють свою діяльність за вищевказаною вказаною адресою.
Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд, із урахуванням встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин, дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України 2004 року дослідили всі докази у справі в їх сукупності та надав їм належну оцінку, виконав всі вимоги цивільного судочинства, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.
Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають та є власним тлумаченням обставин справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Доводи касаційної скарги щодо строків повернення кредиту, валюти розрахунків, застосування позовної давності Верховний Суд відхиляє, оскільки заборгованість за кредитним договором не є предметом вказаного позову.  
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                            А. С. Олійник
 
                                                                                                                        В.О. Кузнєцов
 
                                                                                                                        Г.І. Усик