Постанова
Іменем України
 
12 вересня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 335/8252/14-ц
провадження № 61-6516 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., МартєваС. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., ШтеликС. П.,
 
учасники справи:
позивач | - | ОСОБА_6,
відповідач | - | ОСОБА_7,
третя особа | - | приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Нароха Ольга Василівна,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у складі судді Шалагінової А. В. від 10 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів: Дашковської А. В., Кримської О. М., Подліянової Г. С., від 01 листопада 2016 року.
 
Встановив:
 
У травні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Нароха О. В., про визнання договору дарування недійсним.
 
Позовна заява ОСОБА_6, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що 08 лютого 2012 року між нею та відповідачем було укладено договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою О. В. Між сторонами існувала домовленість про те, що позивач передає у власність відповідача квартиру, а відповідач буде надавати їй матеріальну допомогу в розмірі 300 грн щомісяця, отже, насправді між сторонами виникли відносини, які мають ознаки довічного утримання. ОСОБА_6 мала на меті укласти саме договір довічного утримання та помилилася щодо правової природи правочину, який підписувала з відповідачем. Також договір дарування не відповідає її внутрішній волі і був укладений під впливом тяжкої для позивача обставини, а саме хвороби та її безпорадного стану, відсутності у ОСОБА_6 родини та відсутності сторонньої допомоги. Відповідач щомісяця надавала позивачеві допомогу в розмірі 300 грн, купувала ліки, допомагала по господарству, однак із квітня 2015 року припинила надавати допомогу та повідомила, що заселить до спірної квартири сторонню особу, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
 
На підставі наведеного ОСОБА_6 просила суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 08 лютого 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою О. В.
 
Справу суди слухали неодноразово.
 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 серпня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 08 лютого 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою О. В., зареєстрований в реєстрі за № 228. Сторони договору повернуто в первісний стан. Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2, на ім'я ОСОБА_7 та поновлено державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_6 Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 243 грн 60 коп.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги щодо помилки позивача про характер і наслідки укладення спірного договору дарування є доведеними і обґрунтованими та підлягають задоволенню на підставі статей 203, 229, 717 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у їх сукупності. Також суд за власної ініціативи застосував правовий механізм статті 216 ЦК України та вважав за необхідне повернути сторони спірного договору дарування у попередній стан шляхом скасування державної реєстрації права власності на це майно за відповідачем та поновлення такої реєстрації за позивачем у справі.
 
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 01 листопада 2016 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 серпня 2016 року залишено без змін.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність та обґрунтованість вимог позивача у справі.
 
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_7 просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 01 листопада 2016 року і ухвалити у справі нове рішення суду про відмову в позові.
 
Касаційна скарга ОСОБА_7 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій зробилио помилкові висновки про обґрунтованість та доведеність підстав і вимог позову ОСОБА_6, оскільки укладений між сторонами договір є договором дарування і не містить ознак договору довічного утримання. Крім того, нотаріус роз'яснила позивачеві усі можливі правові наслідки укладення спірного договору. Та обставина, що ОСОБА_6 залишилася проживати у квартирі після укладення договору і, що ОСОБА_7 несе щомісячні витрати на оплату комунальних послуг як власник спірного нерухомого майна, не свідчить про недійсність оспорюваного у цій справі договору.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2017 року, крім іншого, відкрито касаційне провадження у справі, роз'яснено сторонам право на подання заперечення на касаційну скаргу.
 
Правом на подання відзиву (заперечення) на касаційну скаргу сторони не скористалися.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
07 лютого 2018 року касаційну скаргу передано на розгляд Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Касаційна скарга ОСОБА_7 підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Суди попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_6 на праві власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_1, іншого житла у неї немає. 08 лютого 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладений нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою О.В. договір дарування зазначеної квартири (а. с. 6-9). ОСОБА_6 В залишилася проживати у спірній квартирі та виконує усі обов'язки власника житла (а. с. 159). Позивач є інвалідом третьої групи безстроково, хворіє з 2001 року, постійно отримує курс лікування, перебуває на обліку в невропатолога, терапевта (а. с. 162, 199).
 
Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
 
Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
 
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
 
Тому, установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.
 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16.
 
Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з'ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме.
 
Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. 
 
Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
 
Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
 
Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
 
Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
 
Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
 
Зазначені висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним у постановах: від 14 листопада 2012 року в справі № 6-133цс12, від 16 березня 2016 року в справа № 6-93цс16.
 
Зі змісту укладеного між сторонами договору дарування випливає, що сторони договору домовились про встановлення сервітуту, який полягає в особистому праві дарувальника ОСОБА_6 довічного безоплатного користування відповідно до цільового призначення вищезазначеною квартирою в цілому (а. с. 7, том 1).
 
Відповідно до статті 401 ЦК України сервітут - це право користування чужим майном.
 
Згідно з частиною першою статті 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном.
 
Враховуючи передбачений сторонами договору дарування сервітут, та обставина, що позивач після укладення спірного договору продовжує проживати у вказаній квартирі, не свідчить про недійсність відповідного договору, оскільки відсутність фактичного передання спірного нерухомого майна в цьому випадку не пов'язана з відсутністю волі дарувальника, чи помилки щодо природи спірного правочину.
 
Укладений між сторонами договір дарування не містить застережень чи вказівок про фінансові зобов'язальні умови для його сторін, а тому немає підстав вважати, що такий договір є оплатним і суперечить вимогам статті 717 ЦК України.
 
Як на підставу позову про визнання договору дарування недійсним ОСОБА_6 послалася на те, що вона помилилася щодо правової природи спірного договору, що договір дарування не відповідає її внутрішній волі та був укладений під впливом тяжкої для неї обставини.
 
Наявні у матеріалах справи документи спростовують посилання позивача на помилку щодо правового характеру і наслідків для сторін спірного договору.
 
З письмових пояснень нотаріуса, яка посвідчувала оспорюваний договір дарування, відомо, що перед посвідченням будь-якого договору дарування дарувальнику надається консультація про можливі варіанти переходу права власності на об'єкт нерухомості до обдарованого, зокрема, але не виключно: договір дарування, договір довічного утримання, спадковий договір, заповіт тощо, дарувальника було попереджено про вимоги законодавства щодо змісту та правових наслідків договору дарування та про те, що укладення договору дарування передбачає перехід права власності на квартиру до обдарованого в день нотаріального посвідчення договору дарування і не пов'язане з виконанням обдарованим будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому. Сторони за вказаним договором дарування підтвердили, що договір вчинювався за відсутністю впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукали вчинити цей правочин на вкрай невигідних умовах, не мав характеру фіктивного та удаваного правочину. Волевиявлення сторін було вільним та відповідало реальній домовленості та дійсним намірам. 
 
На виконання статті 44 Закону України «Про нотаріат» до моменту підписання вказаного договору дарування нотаріус встановила дійсність намірів сторін укласти саме договір дарування квартири, а не договір довічного утримання, роз'яснено вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків договору, встановлено відсутність у сторін заперечень щодо умов договору.
 
Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_9 (голова ЖБК) зазначила, що ОСОБА_6 хотіла укласти саме договір довічного утримання, однак ці обставини стали їй відомі зі слів самого позивача після укладення договору, перед зверненням до суду з цим позовом. 
 
Допитана як свідок ОСОБА_10 зазначила, що вона та ОСОБА_7 були свідками у справі про визнання шлюбу ОСОБА_6 недійсним, на прохання самої ОСОБА_6, після чого вона пообіцяла ОСОБА_7 подарувати свою квартиру.
 
Таким чином, колегія суддів вважає безпідставними мотиви позову про те, що позивач помилялася щодо природи правочину, прав та обов'язків його сторін. 
 
Касаційний суд критично ставиться і до посилань ОСОБА_6, що спірний договір укладений під впливом тяжкої для неї обставини, оскільки вказані доводи в ході розгляду справи не доведені безспірними, належними та допустимими доказами і спростовуються матеріалами справи.
 
Встановлено, що позивач не перебувала на утриманні відповідача як до, так і після укладення оспорюваного правочину, оскільки вона отримує пенсію. На момент укладення договору ОСОБА_6 пенсійного віку не досягла, інвалідом ІІІ групи з правом виконувати легку фізичну працю була визнана ще у 2009 році, доказів того, що на час укладання договору в 2012 році стан її здоров'я погіршився і вона стала потребувати сторонньої допомоги або в її житті сталася подія, обставини якої змусили укласти договір, матеріали справи не містять.
 
Перевіривши в сукупності встановлені судами попередніх інстанцій обставини у справі, а також висновки і мотиви судів щодо обґрунтованості та доведеності підстав позову, колегія суддів касаційного суду вважає, що суди дійшли помилкових висновків, що укладений між сторонами у справі договір дарування мав ознаки договору довічного утримання, і цей договір є недійсним відповідно до статей 203, 229, 717 ЦК України. Тобто посилання і вимоги касаційної скарги є обґрунтованими та переконливими.
 
Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій при вирішенні цього спору порушили норми процесуального права щодо обов'язку належним чином оцінити зібрані у справі докази та встановити обставини у справі, а також неправильно застосували статті 203, 229, 717 ЦК України до спірних правовідносин, то судові рішення у справі підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові через недоведеність позивачем обставин, передбачених вказаними нормами матеріального права, необхідних для визнання недійсним правочину та застосування наслідків його недійсності.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, статтями 203, 229, 717 ЦК України,
 
Постановив:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.
 
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 01 листопада 2016 року скасувати.
 
Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Нароха Ольга Василівна, про визнання договору дарування недійсним 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                                      В. С. Висоцька 

                                                                                                                      С.Ю. Мартєв

                                                                                                                      В.В. Пророк

                                                                                                                     І.М. Фаловська

                                                                                                                      С.П. Штелик