Постанова
Іменем України
 
26 вересня 2018 року                                                                   
м. Київ                                                                   
 
справа № 758/2428/15-ц
провадження № 61-9650св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 лютого 2016 року у складі судді Супрун Г. Б. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Волошиної В. М., Котули Л. Г., Слюсар Т. А., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
26 лютого 2015 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») про відшкодування збитків, посилаючись на те, що 22 листопада 2011 між ним та ПAT «Родовід Банк» було  укладено договір № ОСФ.00.007-76/11-2011 про надання у тимчасове користування індивідуального банківського сейфа,  в якому він зберігав належну йому готівкову іноземну валюту в сумі 1 541 тис. доларів США. 05 березня 2012 року він виявив зникнення вказаних грошових коштів з банківського сейфу, які були викрадені з нього у зв'язку з неналежним виконанням банком умов договору  щодо забезпечення зовнішньої недоторканості сейфа. На час звернення до суду з цим позовом йому відшкодовано 325 тис. доларів США завданої майнової шкоди. Виходячи з викладеного та з урахуванням уточнених вимог ОСОБА_1  просив стягнути з відповідача кошти у розмірі 1 216 тис. доларів США та 250 тис. доларів США, що еквівалентно 39 533 324,91 грн. 
 
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 04 лютого 2016 року  у задоволенні позову відмовлено.
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що Печерським районним судом міста Києва розглядається кримінальна справа стосовно осіб, обвинувачених у таємному викраденні чужого майна, вирок у якій ще не постановлено. Факт викрадення коштів перевіряється судом у кримінальному провадженні, ні обвинувального, ні виправдувального вироку на час розгляду даного позову судом не постановлено. Належних і допустимих доказів на підтвердження заявленого позову суду не надано, тому вимоги є передчасними.  
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 27 вересня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Подільського районного суду міста Києва від 04 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог з інших підстав.      
 Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що строк дії договору про надання у тимчасове користування індивідуального банківського сейфа був встановлений сторонами з 22 листопада 2011 року по 19 лютого 2012 року. Протягом вказаного строку позивач не пред'являв претензій щодо недоліків отриманого ним у користування сейфа. В день проникнення до сейфа третіх осіб (03 березня 2012 року) між сторонами не існувало будь-яких договірних відносин. Розглядаючи спір, місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову в позові, але неправильно визначив правовідносини, які виникли між сторонами. За умовами укладеного між сторонами  договору банк відповідає тільки за зовнішню недоторканість сейфа та недопущення сторонніх осіб у депозитарне сховище, однак не здійснює опис цінностей, що зберігаються у ньому, і не несе відповідальності за його вміст. 
У жовтні 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав касаційну скаргу нарішення Подільського районного суду міста Києва від 04 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 вересня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов неправомірного висновку про те, що зобов'язання відповідача припиняються із закінченням дії договору, оскільки такий висновок суперечить статтям 971, 764 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). На день закінчення договору (19 лютого 2012 року) і протягом одного місяця після зазначеного строку відповідач не заперечував щодо поновлення договору на новий строк. При цьому 14 березня 2012 року сторони уклали додаткову угоду № 1 до договору, згідно з якою строк його дії продовжено на 60 днів з 20 лютого 2012 року по 19 квітня 2012 року включно. Судом апеляційної інстанції не було досліджено ухвалу Печерського районного суду міста Києва             від 18 лютого 2014 року у справі № 757/1944/13-к та відеозапис подій 02-05 березня 2012 року. Крім того, апеляційний суд безпідставно не зупинив провадження у цій справі до розгляду кримінальної справи № 757/1944/13-к.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 25 жовтня 2017 року - справу призначено до судового розгляду. 
 
На час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
05 лютого 2018 року справу № 758/2428/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Судами встановлено, що 22 листопада 2011 року між  ОСОБА_1 та ПАТ «Родовід Банк» було укладено договір №ОСФ.00.007-76/11-2011 про надання у тимчасове користування індивідуального банківського сейфа (далі - Договір).
 
Згідно з пунктом 1.1 Договору банк передав клієнту у тимчасове користування індивідуальний банківський сейф розміром 250 х 375 х 480 мм, 007, розміщений у приміщенні банку за адресою: 03150, м. Київ, вул. Димитрова, буд. 5,  за плату, встановлену  пунктом 2.1 цього Договору, строком на 90 днів, тобто з 22 листопада 2011 року по 19 лютого 2012 року, для зберігання у ньому цінностей та/або документів і роботи з ними, а клієнт прийняв сейф у тимчасове користування і зобов'язався оплачувати послуги банку та здійснювати інші платежі в порядку, встановленому Договором. У разі якщо останній день строку користування сейфом припадає на вихідний, неробочий  або святковий день, то днем закінчення строку користування сейфом є першим за ним робочий день.
 
Позивач прийняв у користування сейф з отриманням двох  ключів від нього (пункт 1.2 Договору). Сейф з його замками був прийнятий позивачем у справному і належному стані.
 
Позивач сплатив 630 грн за користування сейфом відповідно до умов договору, що підтверджується квитанцією № 2763_38 від 22 листопада 2011року та вніс оплату в сумі 500 грн як заставу за отримані ключі.
 
Орендований сейф знаходився у приміщенні 12 «Депозитарій» згідно з планом евакуації приміщення банку.
 
Після закінчення дії Договору, тобто 05 березня 2012 року при огляді сейфа позивач виявив зникнення своїх коштів. 
 
Крім того, 14 березня 2012 року сторони уклали додаткову угоду № 1, якою продовжили термін користування сейфом на 60 днів, тобто до 19 квітня 2012 року. В день укладення додаткової угоди позивач сплатив 420 грн за користування сейфом.
 
Відповідно до Положення про надання у тимчасове користування фізичним та юридичним особам індивідуальних банківських сейфів у ВАТ «Родовід Банк» (далі - Положення), затвердженого рішенням правління банку від 17 квітня 2008 року (пункт 1.5), банк  не контролює вміст сейфа, а тільки гарантує його надійний захист, забезпечує зовнішню недоторканість, тобто унеможливлює доступ до сейфа для третіх осіб, розкриття сейфа третіми особами без відома та/або без відповідної довіреності (доручення) клієнта (для клієнтів - фізичних осіб лише за нотаріальною довіреністю) протягом строку, встановленого договором, за винятком випадків, передбачених пунктом 6.1 цього Положення (ревізія роботи сховища) та чинним законодавством.
 
Порядок допуску клієнтів до Депозитного сховища регламентується розділом              4 Положення.
 
Зокрема, згідно з пунктом 4.2 Положення кожного разу при відвідуванні клієнтом Депозитного сховища відповідальний працівник повинен: звірити прізвище, ім'я та по батькові клієнта, зазначені у паспорті або у документі, що замінює, з даними договору; перевірити строк користування сейфом, і у разі закінчення строку запропонувати клієнту продовжити його та внести відповідну плату за користування сейфом; звірити номер сейфа, ключа та номера, зазначених у договорі; внести запис про відвідування клієнтом сховища у картці реєстрації відвідування клієнтом сховища індивідуальних сейфів, при цьому такий запис має бути засвідчений підписом клієнта.
 
Згідно з пунктом 4.3 Положення дії, що зазначені в пункті 4.2 цього Положення виконуються виключно у передсховищі Депозитного сховища (при відсутності передховища дії виконуються в приміщенні підрозділу Філії (відділення) банку. Після позитивного результату перевірки вищезазначених документів клієнту або його представнику надається право доступу до Депозитного сховища та сейфа. 
 
При користуванні сейфом позивач робив відповідні відмітки у картці відвідування клієнтом сховища, що підтверджується наданою копією листа відміток про дні відкриття клієнтом індивідуального сейфа. Так, у картці містяться відмітки з підписом клієнта (позивача) та працівника банку за 22 листопада 2011 року, 08 грудня           2011 року, 19 грудня 2011 року, 27 грудня 2011 року, 28 грудня 2011 року, 06 січня 2012 року, 11 січня 2012 року, 16 січня 2012 року, 05 січня 2012 року - з приміткою 12:45 год.
 
Походження коштів позивач обґрунтовував договором позики від 23 листопада 2011року, укладеним у простій письмовій формі, за яким він взяв у борг у свого батька ОСОБА_3 готівкою 1 545 тис. доларів США строком до              30 листопада 2021 року. 
 
При огляді банківського індивідуального сейфа 05 березня 2012 року позивач виявив, що сейф пустий, про що того ж дня подав заяву на ім'я голови Правління ПАТ «Родовід Банк».
 
Із заявою про викрадення з банківського сейфа валютних цінностей позивач звернувся до Печерського РУ ГУ МВС України в місті Києві через 9 днів, тобто             14 березня 2012, і зазначив у заяві про відсутність коштів у сейфі в сумі 1 541 тис. доларів США. 
 
На підставі цієї заяви 15 березня 2012 року СВ Печерського РУ ГУ МВС України в місті Києві  порушено кримінальне провадження за фактом таємного викрадання чужого майна, вчиненого в особливо великих розмірах, за ознаками злочину, передбаченого частиною п'ятою статті 185 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
 
Вироком Печерського районного суду міста Києва від 18 лютого 2014 року визнано винними у вчиненні злочину та засуджено ОСОБА_4,  ОСОБА_5,        ОСОБА_6 Вказані особи також орендували сейф у приміщенні банку на підставі договору.
 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 квітня 2015 року даний вирок скасовано, справу направлено на новий розгляд.
 
На час вирішення цієї справи апеляційним судом кримінальне провадження розглядалася Печерським районним судом міста Києва по суті, вирок не було постановлено.
 
Відповідно до частини  2 статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема договори та інші правочини. 
 
За змістом статті 526 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.
 
Статтею 971 ЦК України передбачено, що до договору про надання особі банківського сейфа без відповідальності банку за вміст сейфа застосовуються положення цього Кодексу про майновий найм (оренду).
 
Стаття 759 ЦК України визначає поняття договору найму, а саме: за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. 
 
Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (частина перша статті 760 ЦК України).
 
За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (частина перша статті 762 ЦК України).
 
Відповідно до частини другої статті 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
 
Згідно з частиною другою статті 780, частиною першою статті 906 ЦК України шкода, завдана у зв'язку з користуванням річчю, відшкодовується наймодавцем, якщо буде встановлено, що це сталося внаслідок особливих властивостей або недоліків речі, про наявність яких наймач не був попереджений наймодавцем і про які він не знав і не міг знати. Збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором.
 
Пунктом 1.3 Договору визначено, що  користування сейфом зі спливом строку, встановленого  пунктом 1.1 цього Договору, без згоди банку та без укладення відповідного правочину (додаткової угоди) до цього Договору не допускається.
 
Пункт 1.4  Договору передбачає, що банк зобов'язується забезпечити зовнішню недоторканість сейфа, тобто унеможливити доступ до сейфа з боку третіх осіб, розкриття сейфа третіми особами без відома та/або без відповідної нотаріально посвідченої довіреності (доручення) клієнта протягом строку, встановленого пункту 1.1 цього Договору.
 
Клієнт зобов'язується зі спливом строку, встановленого пунктом 1.1 цього Договору, припинити користування сейфом, звільнити сейф від поміщених до нього цінностей, повернути ключі від сейфа (пункти 3.2,  3.2.5).
 
В матеріалах справи відсутній вирок суду за результатами кримінального провадження за фактом зникнення грошових коштів ОСОБА_1, відсутні також докази незаконного проникнення до сховища банку, в тому числі до індивідуального сховища позивача, винні особи не встановлені та не притягнуті до відповідальності.
 
Відтак факт відкриття сейфа позивачем не доведено.
 
Під втратою майна ОСОБА_1 розуміє зникнення грошових коштів з індивідуального сейфа, наданого йому в користування, відповідно розмір збитків позивач визначив як розмір грошових коштів, які, за його словами, були ним розміщені у сейфі.
 
Відповідно до статей 57, 58, 59 Цивільного процесуального кодексу України                від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
 
Разом із тим докази, подані ОСОБА_1 на обґрунтування позовних вимог, а саме на підтвердження факту завдання йому збитків та їх розміру, не є належними, оскільки не стосуються предмета доказування, можуть свідчити лише про джерело походження грошових коштів, що були у володінні позивача, однак жодним чином не підтверджують ні факту розміщення грошових коштів в індивідуальному банківському сейфі, ні їх розміру, ні факту їх зникнення.
 
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, місцевий суд послався, зокрема на статтю 970 ЦК України, згідно з якою банк може передати поклажодавцеві індивідуальний банківський сейф (його частину або спеціальне приміщення) для зберігання у ньому цінностей та роботи з ними. Банк видає поклажодавцеві ключ від сейфа, картку, що ідентифікує поклажодавця, інший знак або документ, що посвідчує право його пред'явника на доступ до сейфа та одержання з нього цінностей. Банк приймає від поклажодавця цінності, контролює їх поміщення у сейф та одержання їх із сейфа.
З огляду на встановлені судами та наведені вище обставини справи положення наведеної правової норми не врегульовують спірних правовідносин. 
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 971 ЦК України, оскільки  відповідно до пункту 1.4 Договору банк відповідає тільки за зовнішню недоторканість сейфа та недопущення сторонніх осіб у депозитарне сховище.  
Перевіряючи доводи касаційної скарги в частині неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, Верховний Суд виходить з такого.
У касаційній скарзі представник позивача послався, зокрема на те, що апеляційний суд дійшов до неправомірного висновку про припинення зобов'язань відповідача із закінченням дії договору, оскільки такий висновок суперечить статтям 971, 764 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 763 ЦК України  договір найму укладається на строк, встановлений договором.
 
Установлено, що після спливу строку Договору відповідач не повернув ключ від сейфа, не з'явився за отриманням цінностей та продовжував користуватися сейфом.
 
Відповідно до статті 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.
 
Тобто стаття 764 ЦК України передбачає таку правову конструкцію, як поновлення договору найму, що зводиться по суті до автоматичного продовження попередніх договірних відносин на той самий строк без укладення нового договору за умови, по-перше, що наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму та, по-друге, що відсутні заперечення наймодавця щодо цього протягом одного місяця.
 
Дослідженими апеляційним судом доказами підтверджено, що 14 березня 2012 року, тобто вже після закінчення дії Договору (19 лютого 2012 року) позивач сплатив за користування сейфом і лише після цього 14 березня 2012 року сторони уклали додаткову угоду № 1, якою продовжили термін користування сейфом на 60 днів, тобто до 19 квітня 2012 року.  
 
Оскільки протягом одного місяця після закінчення дії Договору сторонами укладено додаткову угоду № 1, відповідно до якої змінено істотні умови договору                        № ОСФ.00.007-76/11-2011 від 22 листопада 2011 року, зокрема щодо строку його дії, то відсутні правові підстави вважати, що договір був переукладений відповідно до положень статті 764 ЦК України. 
 
Таким чином, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права не знайшли свого підтвердження.
 
Посилання у скарзі на те, що апеляційним судом не було досліджено ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 18 лютого 2014 року у справі                    № 757/1944/13-к та відеозапис подій 02-05 березня 2012 року, на правильність ухваленого рішення не впливає, так як факт наявності коштів у сейфі та їх розмір позивачем не доведено. Також ОСОБА_1 не надано доказів неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань із забезпечення охорони переданого йому в користування сейфа.
 
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 201 ЦПК України 2004 року суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.
 
Пунктом 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня   2009 року    № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам роз'яснено, що визнаючи наявність передбачених статтею 201 ЦПК України підстав, за яких провадження у справі підлягає обов'язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, врахувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як зазначено у пункті 4 частини першої цієї статті - неможливість розгляду цивільної справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.    
 
Апеляційний суд дійшов правильного висновку про можливість розгляду цієї справи до завершення розгляду кримінального провадження № 757/1944/13-к, оскільки зупинення провадження, з урахуванням обставин та підстав заявленого позову, було недоцільним.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Оскаржуване рішення апеляційного суду відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, й підстави для його скасування відсутні.
 
Оскільки апеляційним судом рішення суду першої інстанції скасоване у повному обсязі, вимоги заявника про скасування рішення місцевого суду не підлягають задоволенню.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду міста Києва від 27 вересня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко
| В. О. Кузнєцов
| О. В. Ступак   Г. І. Усик