Постанова
Іменем України
 
17 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 296/6647/16-ц
провадження № 61-19768св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,
відповідачі: Житомирська міська рада, приватне підприємство «Творчо-виробничий центр «Олеся»,
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Житомирської області в складі суддів: Борисюка Р. М., Гансецької І. А., Коломієць О. С., від 13 липня 2017 року,  
 
В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У серпні 2016 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом до Житомирської міської ради, приватного підприємства «Творчо-виробничий центр «Олеся» (далі - ПП ТВЦ «Олеся») про визнання незаконним та скасування рішення, скасування акту постійного користування земельною ділянкою, скасування його державної реєстрації.
 
Позов обґрунтовано тим, що пунктом 2.5 рішення Житомирської міської ради від 26 лютого 1993 року творчо-виробничому центру «Олеся» було надано земельну ділянку по АДРЕСА_3 площею 0,4 га           для будівництва культурно адміністративного центру з прибудованим              9-поверховим житловим будинком за рахунок знесення будинків по                 АДРЕСА_5 та будинку по АДРЕСА_6, за умови погодження питання надання приміщень організаціям, які орендують будинок по            АДРЕСА_6.
 
На підставі вказаного рішення 23 червня 1993 року ТВЦ «Олеся» було видано державний акт на право користування землею площею 0,4 га по                      АДРЕСА_6, про що вчинено відповідний запис за № 72 у Книзі записів  № 1 державних актів на право постійного користування землею.
 
17 листопада 1995 року з моменту державної реєстрації припинення малого спільного підприємства «Творчо-виробничого центру «Олеся» шляхом перетворення у ПП ТВЦ «Олеся» права землекористувача перейшли до ПП ТВЦ «Олеся».
 
На підставі договору купівлі-продажу 03 жовтня 2000 року ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1. За договором купівлі-продажу від 27 червня 2003 року ОСОБА_2 є власником квартири № 3 в указаному будинку. ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 26 вересня 2002 року є власником квартири АДРЕСА_2. 
 
Житлові будинки АДРЕСА_5 розташовані на земельній ділянці, площею 0,4 га, що передана у постійне користування ПП ТВЦ «Олеся».
 
Позивачі вказували на те, що згідно статей 120, 141 ЗК України при отриманні ними права власності на нерухоме майно по АДРЕСА_4, площа земельної ділянки, переданої у користування ПП ТВЦ «Олеся» зменшилась до 0,147 га. При цьому вважали, що при наданні у 1993 році земельної ділянки у користування відповідача Житомирська міська рада діяла всупереч вимог закону, а користування спірною земельною ділянкою ТВЦ «Олеся» перешкоджає здійсненню їх права, як власників указаних квартир.
 
Посилаючись на те зазначене, позивачі просили суд визнати незаконним та скасувати пункт 2.5 рішення Житомирської міської ради від 26 лютого       1993 року про надання у користування ТВЦ «Олеся» земельної ділянки по    АДРЕСА_6, площею 0,4 га для будівництва культурно-адміністративного центру з прибудованим 9-поверховим житловим будинком за рахунок знесення будинків по АДРЕСА_5 та будинку по       АДРЕСА_6; скасувати акт на право постійного користування землею, площею 0,4 га по АДРЕСА_6 у м. Житомирі НОМЕР_1, виданий      23 червня 1993 року ТВЦ «Олеся»; скасувати державну реєстрацію вказаного акту шляхом скасування запису за № 72 у Книзі записів № 1 державних актів на право постійного користування землею.
 
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира в складі судді    Драча Ю. І. від 28 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено.
Визнано незаконним та скасовано п. 2.5 рішення сімнадцятої сесії двадцять першого скликання Житомирської міської ради від 26 лютого 1993 року про надання в користування ТВЦ «Олеся» земельної ділянки по АДРЕСА_3 площею 0,4 га для будівництва культурно адміністративного центру з прибудованим 9-поверховим житловим будинком за рахунок знесення будинків по АДРЕСА_5 та будинку по АДРЕСА_6. 
Скасовано акт на право користування землею площею 0,4 га по                          АДРЕСА_6 НОМЕР_1, виданий 23 червня 1993 року ТВЦ «Олеся» на підставі п. 2.5 рішення сімнадцятої сесії двадцять першого скликання Житомирської міської ради від 26 лютого 1993 року.
Скасовано державну реєстрацію акту на право користування землею площею 0,4 га по АДРЕСА_6 НОМЕР_1, виданого 23 червня 1993 року      ТВЦ «Олеся», шляхом скасування запису за № 72 у Книзі записів №1 державних актів на право постійного користування землею.
Стягнуто з Житомирської міської ради, ПП ТВЦ «Олеся» на користь       ОСОБА_1 по 275 грн 60 коп. сплаченого судового збору. 
Стягнуто з Житомирської міської ради, ПП ТВЦ «Олеся» по 640 грн 00 судового збору на користь держави. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Житомирська міська рада, прийнявши рішення про виділення земельної ділянки у користування ТВЦ «Олеся» за рахунок знесення житлових будинків міської ради на АДРЕСА_5 і будинку по АДРЕСА_6 вийшла за межі своїх повноважень, а відповідачами не надано доказів того, що житлові будинки по АДРЕСА_5 на час прийняття оспорюваного рішення перебували у власності міської ради.
 
Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 13 липня 2017 року апеляційну скаргу ПП ТВЦ «Олеся» задоволено. 
Скасовано рішення Корольовського районного суду м. Житомира                    від 28 лютого 2017 року.  Ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Житомирської міської ради, ПП ТВЦ «Олеся» про визнання незаконним та скасування рішення, державного акту та його реєстрації.
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПП ТВЦ «Олеся» судові витрати в сумі 909 грн 48 коп. з кожного. 
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені не повно, а доводи апеляційної скарги підтверджені належними та допустимими доказами і спростовують висновки суду першої інстанції. Зазначено, що житловий будинок по АДРЕСА_4 (у 1993 року АДРЕСА_4) при винесенні міською радою рішення про передачу спірної земельної ділянки ПП «ТВЦ «Олеся» перебував у комунальній власності і відповідно земельна ділянка, яка під ним розташована, була власністю громади міста Житомира, у зв'язку із чим Житомирська міська рада, діючи в інтересах територіальної громади міста, мала право розпоряджатися спірною земельною ділянкою. Крім того, указано, що внаслідок передачі у постійне користування земельної ділянки під вказаним будинком ПП ТВЦ «Олеся» у 1993 році не було порушено прав позивачів, оскільки на момент ухвалення оспореного рішення право на нерухоме майно, яке на даний час належить позивачам в останніх було відсутнє. 
 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.   
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом залишено поза увагою, що право власності на частки будинків по АДРЕСА_5 належать позивачам, а земельна ділянка, на якій розміщені будинки перебуває у користуванні ПП ТВЦ «Олеся», що порушує принцип цілісності об'єкта нерухомості та відповідної земельної ділянки. Надаючи спірну земельну ділянку у користування відповідача, Житомирська міська рада, на думку скаржників, перевищила свої повноваження, оскільки згідно вимог законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, право користування указаною земельною ділянкою могло перейти до останнього тільки разом із об'єктами нерухомого майна, яке розміщено на цій земельній ділянці. Зазначено, що судом апеляційної інстанції залишено поза увагою обставини, за яких спірна земельна ділянка була надана у користування ПП ТВЦ «Олеся», а саме: ділянка надається за рахунок знесення житлових будинків міської ради по АДРЕСА_4 та будинку по                           АДРЕСА_6; за умови погодження питання надання приміщень організаціям, які орендують будинок по АДРЕСА_6. При цьому, ПП ТВЦ «Олеся» не надало докази виконання указаних умов. Апеляційний суд, на думку скаржників, не дав оцінку усім зібраним у справі доказам та ухвалив незаконне рішення. 
 
У вересні 2017 року представник ПП ТВЦ «Олеся» - ОСОБА_4,подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судом апеляційної інстанції встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. Зокрема, зазначено, що рішення Житомирської міської ради від 26 лютого 1993 року про надання в користування ТВЦ «Олеся» спірної земельної ділянки не порушує права позивачів, оскільки станом на момент його прийняття останні не мали права власності в об'єктах, розміщених на цій земельній ділянці. Матеріали справи містять рішення судів, які набрали законної сили і у яких встановлені обставини щодо законності перебування спірної земельної ділянки у користуванні ПП ТВЦ «Олеся». Також зазначено, що власників квартир       №№ 1,3 та 4 у будинків по АДРЕСА_4, які було визнано ветхим житлом, переселено із указаних будинків шляхом надання інших квартир. Задоволення позову у даній справі призведе до порушення прав ПП ТВЦ «Олеся», яке на законній підставі користується спірною земельною ділянкою, а також до порушення вимог Конвенції з прав людини і основоположних свобод і відступу від усталеної практики Європейського суду з прав людини. У відзиві на касаційну скаргу заявник просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Згідно з частиною другою статті 13 Конституції України кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.
 
Громадяни та юридичні особи у визначеному законом порядку набувають прав власності та користування земельними ділянками відповідно до їх цільового призначення для ведення господарської діяльності або задоволення особистих потреб.
 
Відносини, пов'язані з набуттям та реалізацією громадянами, юридичними особами прав на земельні ділянки та з цивільним оборотом земельних ділянок ґрунтуються на засадах рівності сторін і є цивільно-правовими.
 
Судами встановлено, що відповідно до пункту 2.5 рішення 17 сесії XXI скликання Житомирської міської ради народних депутатів від 26 лютого    1993 року малому спільному підприємству «Творчо-виробничий центр «Олеся» надано земельну ділянку площею 0,40 га для будівництва культурно-адміністративного центру з прибудованим дев'ятиповерховим житловим будинком на розі вулиць Київська-Театральна м. Житомира за рахунок знесення житлових будинків міської ради по АДРЕСА_5 та будинку по АДРЕСА_6 за умови погодження питання надання приміщень організаціям, які орендують будинок по АДРЕСА_6. (том 1, а.с. 108-113).
 
23 червня 1993 року на підставі даного рішення малому спільному підприємству «Творчо-виробничий центр «Олеся» було видано державний акт на право користування землею НОМЕР_2, який зареєстрований у Книзі записів № 1 державних актів на право постійного користування землею за    № 72. У цьому акті зазначено, що земля надана для будівництва культурно-адміністративного центру ( том 1, а.с. 6-8).
 
Згідно рішень виконавчого комітету Корольовської районної ради народних депутатів від 03 липня 1985 року № 304 та від 15 липня 1987 року № 271 «Про обстеження технічного стану житлових будинків, розташованих на території району» житлові будинки АДРЕСА_5 були визнані ветхими (том 2, а.с. 143, 157).
 
Рішенням Житомирської міської ради № 667 від 11 листопада 1993 року «Про надання жилої площі», громадянам згідно списку № 2, які мешкають у будинках АДРЕСА_5, що підлягають знесенню, надані благоустроєні квартири за рахунок «Творчо-виробничого центру «Олеся»    (том 2, а.с. 112-115). 
 
З моменту державної реєстрації припинення малого спільного підприємства «Творчо-виробничий центр «Олеся» з 17 листопада 1995 року права землекористувача перейшли до ПП ТВЦ «Олеся» згідно рішення господарського суду Житомирської області від 01 березня 2010 року у справі № 6/40-Д (том 1, а.с. 32).
 
Відповідно до протоколу засідання Житомирської міської міжвідомчої узгоджувальної комісії, затвердженого заступником Житомирського міського голови з питань діяльності виконавчих органів 24 липня 2007 року, внесену ПП «ТВЦ «Олеся» допомогу на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Житомира у вигляді коштів на загальну суму                     5 203 000 грн, зараховано як дольовий внесок на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста при здачі об'єкта в експлуатацію за адресою: АДРЕСА_6 (том 2, а.с. 22).
 
Рішенням Житомирської міської ради від 03 липня 2008 року № 676 «Про розгляд звернення приватного підприємства «Творчо-виробничий центр «Олеся», підтверджено право користування останнім земельною ділянкою, площею 0,40 га по АДРЕСА_6, яка була надана малому підприємству «Творчо-виробничий центр «Олеся» в користування згідно рішення міської ради від 26 лютого 1993 року (том 1, а.с. 106-107).
 
Судами також установлено, що на підставі рішень виконавчого комітету Житомирської міської ради від 25 березня 1999 року № 143 та                           від 23 листопада 2000 року, квартири № 1, 2, 4 у ветхому будинку АДРЕСА_4 були продані фізичним особам у приватну власність.
 
Згідно договору купівлі-продажу від 03 жовтня 2000 року квартири АДРЕСА_4, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та договору купівлі-продажу від 27 червня 2003 року квартири № 3 у цьому ж будинку, укладеного між ОСОБА_2  та ОСОБА_6, який діяв за дорученням, виданим виконавчим комітетом Житомирської міської ради від 12 лютого 2003 року за № 26/30, від імені територіальної громади м. Житомира в особі міської ради, позивач ОСОБА_2 є власником вказаних квартир в даному будинку (том 2, а.с. 117-118).
 
На підставі договору купівлі-продажу від 26 вересня 2002 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_1, остання є власником квартири АДРЕСА_2 (том 2, а.с. 119). 
 
Право власності позивачів на вказані квартири також підтверджується відомостями інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 29 липня 2016 року ( том 1, а.с. 14-18).
 
На підставі рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради            від 24 травня 2001 року № 319 ОСОБА_2 надано у постійне користування земельну ділянку, площею 0,0295 га по АДРЕСА_4 для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель і видано державний акт на право постійного користування землею, зареєстрований 13 липня 2001 року за № 2691 у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею (том 3, а.с. 3-4).
 
Будинок АДРЕСА_4 розміщений на земельній ділянці, яка включена до державного акта на право користування землею, що виданий ПП ТВЦ «Олеся». 
 
Рішенням господарського суду Житомирської області від 26 жовтня                  2015 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 21 грудня 2015 року, у справі № 906/907/15 задоволено позов ПП ТВЦ «Олеся» до Житомирської міської ради про скасування п. 1.4 рішення № 783 від 10 жовтня 2014 року, п. 1 та 2 рішення     № 842 від 26 грудня 2014 року. Визнано протиправним та скасовано п.п. 1.4 рішення сорокової сесії шостого скликання Житомирської міської ради №783 від 10 жовтня 2014 року «Про вилучення, припинення, надання права користування земельними ділянками юридичним особам, внесення змін до рішень міської ради». Визнано протиправним та скасовано п. 1 та 2 рішення сорок другої сесії шостого скликання Житомирської міської ради № 842        від 26 грудня 2014 року «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою».  
 
Указаним судовим рішенням, яке набуло законної сили установлено, що пунктом 1.4 рішення Житомирської міської ради № 783 від 10 жовтня          2014 року було припинено право постійного користування земельною ділянкою площею 0,4 га по АДРЕСА_6 ПП ТВЦ «Олеся» та доручено юридичному департаменту Житомирської міської ради звернутися до суду для претензійно-позовної роботи по звільненню та поверненню земельної ділянки по АДРЕСА_6. Окрім того, 26 грудня 2014 року Житомирською міською радою було прийнято рішення № 842, згідно п. 1   якого було припинено право постійного користування земельною ділянкою площею 0,4000 га по АДРЕСА_6 ТВЦ «Олеся», а п. 2 цього ж рішення було надано дозвіл виконавчим органам влади на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_6, категорія земель - землі житлової та громадської забудови, для подальшої реєстрації права власності на вказану земельну ділянку територіальною громадою міста Житомира.
 
У вказаній господарській справі № 906/907/15 було також установлено, що державні акти фізичних осіб, зокрема, ОСОБА_2, які зазначені в оспорюваних рішеннях міської ради в якості правової підстави припинення права постійного землекористування ПП ТВЦ «Олеся», були видані вказаним фізичним особам лише у 2001 році. Між тим, означені державні акти видані за наявності державного акта на право постійного землекористування позивача, виданого у 1993 році. При цьому, згідно відповідного державного акта, виданого ПП ТВЦ «Олеся», площа земельної ділянки, відведеної останньому для користування становить 0, 40 га, тоді як третім особам було відведено земельну ділянку площею 0, 25 га за рахунок земель, які перебувають у користуванні позивача та за відсутності на те законних підстав.   
 
Указаним судовим рішенням визнано безпідставним та немотивованим припинення права користування земельною ділянкою ПП ТВЦ «Олеся», площа якої становить 0, 40 га та поновлено указане підприємство у відповідних правах. 
 
Згідно з частиною третьою статті 8 ЗК України в редакції 1993 року земля може надаватися в оренду, зокрема, довгострокове користування - до п'ятдесяти років.     
Умови, строки, а також плата за оренду землі визначаються за угодою сторін і обумовлюються в договорі.     
Орендар має переважне право на поновлення договору оренди землі після закінчення строку його дії.     
Орендарі земельних ділянок сільськогосподарського призначення мають переважне право на одержання орендованих земельних ділянок у власність, крім випадків, коли їх орендарями є спільні підприємства, міжнародні об'єднання і організації з участю українських, іноземних юридичних і фізичних осіб, підприємства, що повністю належать іноземним інвесторам, а також іноземні держави, міжнародні організації, іноземні юридичні особи та фізичні особи без громадянства.
 
Пунктами 1-3, 7, 9, 13  статті 9 ЗК України в редакції 1993 року передбачено, що до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить, зокрема: передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу; реєстрація права власності, права користування землею і договорів на оренду землі; вилучення (викуп) земель відповідно до статті 31 цього Кодексу; здійснення державного контролю за використанням і охороною земель, додержанням земельного законодавства; припинення права власності або користування земельною ділянкою чи її частиною; вирішення інших питань у галузі земельних відносин у межах своєї компетенції.
 
За вимогами статті 17 ЗК України в редакції 1993 рокупередача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими Радами народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому статтями 31 і 32 цього Кодексу.
 
Указане положення відповідає нормі частини п'ятої статті 116 ЗК України в редакції 2001 року.
 
Відповідно до статті 31 ЗК України в редакції 1993 рокувилучення (викуп) земельних ділянок з метою передачі їх у власність або надання у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям провадиться за згодою власників землі і землекористувачів на підставі рішення Верховної Ради України, місцевих Рад народних депутатів.
 
Зазначене положення кореспондується із нормою частини другої статті 149 ЗК України в редакції 2001 року, згідно з якою вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.
 
Досліджені судами попередніх інстанцій матеріали справи не містять доказів того, що частина спірної земельної ділянки, яка з 1993 року перебуває у користування ПП ТВЦ «Олеся», вилучаласяза згодою землекористувача компетентними органами з метою передачі їх у власність громадянам. 
 
Крім того, звертаючись до суду із даним позовом, позивачі обґрунтовували свої вимоги тим, що у 2000-2003 роках вони набули права власності на відповідні квартири у будинку по вул. Театральній 5-а у м. Житомирі.   
 
Питання власності та користування щодо земельних ділянок багатоквартирних жилих будинків визначено, зокрема, статтею 42 ЗК України в редакції 2001 року.
 
Згідно положень указаної статті земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі,  споруди та прибудинкові території   державної   або  комунальної  власності,  надаються  в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які 
здійснюють управління цими будинками.
У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників. 
Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані  багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та   прибудинкові території, визначається співвласниками. 
Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані  багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та  прибудинкові території, визначаються на підставі проектів розподілу  території кварталу,  мікрорайону та відповідної землевпорядної документації. 
 
Згідно статті 152 ЗК України в редакції 2001 року держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.
   
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
     
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
       
За наслідками розгляду справи № 6-658цс15 Верховний Суд України у постанові від 18 травня 2016 року висловив правовий висновок, де зазначено, що відповідно до частини другої статті 152 ЗК України 2001 року власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України у редакції чинній на момент звернення до суду із даним позовом, а також частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
 
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.
 
Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. 
 
Зазначеними вище нормами ЗК України не передбачено скасування попереднього рішення органу місцевого самоврядування про передачу у користування земельної ділянки, а закріплено право нового власника нерухомого майна на перехід до нього права користування земельною ділянкою, розташованою під будівлею.
 
Судом апеляційної інстанціївстановлено, що житловий будинок по               АДРЕСА_4 (у 1993 року проїзд Скорульського, 8-б) при винесенні міською радою рішення про передачу спірної земельної ділянки ПП «ТВЦ «Олеся» перебував у комунальній власності і відповідно земельна ділянка, яка під ним розташована, була власністю громади міста Житомира. 
 
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що передача ПП ТВЦ «Олеся» у постійне користування земельної ділянки під будинком по АДРЕСА_4              у 1993 році не свідчить про порушення прав позивачів на момент постановлення оскаржуваного рішення міської ради, оскільки право на нерухоме майно, яке на даний час належить позивачам в останніх на момент ухвалення указаного рішення було відсутнє, та врахувавши, що міська рада під час вирішення питання щодо надання спірної земельної ділянки в користування діяла у межах наданих їй повноважень, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у даній справі задоволенню не підлягає.  
 
При цьому, апеляційним судом вірно зазначено, що відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду із прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. 
 
При застосуванні у судових справах статті 6 Конвенції та Протоколу першого до неї поняття «майно» тлумачиться Європейським судом розширено. Зокрема, під цим поняттям розуміється як «існуюче майно» або активи, включаючи право вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має право на «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснювати майнове право. Тобто, під поняттям «майно» у розумінні Протоколу першого до указаної Конвенції розглядається також право користування, або спеціальний дозвіл, або наявність на законні сподівання отримання спеціального дозволу, майна або іншого активу у користування.
 
Задоволення позову осіб, чиї права не було порушено внаслідок прийняття оспореного рішення, необґрунтовано призвело б до позбавлення ПП «ТВЦ «Олеся» права на мирне володіння майном - земельною ділянкою, яка була надана останньому на законних підставах в постійне користування, що вважалося б порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
 
Безпідставними є доводи касаційної скарги про належність позивачам права власності на частки будинку по вул. Театральній, 5-б, оскільки згідно досліджених апеляційним судом доказів, які надані позивачами, та установлених на підставі їх дослідження обставин справи позивачам належать квартири у будинку по АДРЕСА_4. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що земельна ділянка, на якій розміщено будинок по АДРЕСА_4 перебуває у користуванні ПП ТВЦ «Олеся», що порушує принцип цілісності належного позивачам об'єкта нерухомості та відповідної земельної ділянки, не є підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вимогою даного позову є скасування рішення Житомирської міської ради від 26 лютого 1993 року, державного акту на право користування землею площею 0,4 га по АДРЕСА_6 та державної реєстрації цього акту, якими не було порушено, невизнано або оспорено саме прав, свобод чи інтересів позивачів.  
 
Доводи касаційної скарги про те, що, надаючи спірну земельну ділянку у користування ПП ТВЦ «Олеся», Житомирська міська рада, перевищила свої повноваження, а землекористувач не виконав обумовлені договором вимоги, за яких йому було надано земельну ділянку спростовуються матеріалами справи та обґрунтованими висновками суду апеляційної інстанції і також не  свідчать про порушення прав позивачів.
 
Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржниками вимог законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.   
 
Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
 
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. 
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
 
Рішення суду апеляційної інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
 
У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
 
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 141, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду Житомирської області від 13 липня 2017 року залишити без змін.  
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                          В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                      А. О. Лесько 
 
                                                                                  С.Ю. Мартєв
 
                                                                             В. М. Сімоненко
 
                                                                             С. П. Штелик