Постанова                                                  
Іменем України
24 жовтня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 436/4776/12
провадження № 61-24333св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів:                 Кузнєцова В. О.,                           Погрібного С. О., 
                              СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,          
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_3, 
відповідач - ОСОБА_4, 
треті особи: ОСОБА_5, Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» Дніпропетровська регіональна філія, Головне архітектурно-планувальне управління Дніпропетровської міської ради, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2016 року у складі суді ГородничоїВ. С., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2008 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, площею 0,455 га, розташованою по АДРЕСА_1.
 
Свої вимоги обґрунтовував тим, що зазначена земельна ділянка належить йому на праві власності за договором купівлі-продажу від 14 червня 2007 року та державного акта на право власності від 02 листопада 2007 року. Крім того, він отримав дозвіл на її забудову.Однак, розпочати будівництво не може, оскільки на ній збудований будинок відповідача, що порушує його права.
 
Суди неодноразово розглядали цю справу.
 
Останнім заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від    20 вересня 2012 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2013 року, позов задоволено. Усунуто перешкоди права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку по АДРЕСА_1, зобов'язано ОСОБА_4 знести будівлі та споруди розташовані на цій земельній ділянці, самостійно (за власний рахунок) привести ділянку до стану, придатного для використання та передати її у розпорядження позивачу.
 
Не погоджуючись із рішенням суду, 22 листопада 2016 року представник       ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу.
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2016 року апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме: подати до суду клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням підстав для поновлення строку та вказати в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів із поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин) щодо його прав та обов'язків, як третьої особи без самостійних вимог, а не щодо ОСОБА_4
 
14 грудня 2016 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження, в якій вказав на те, що ОСОБА_5 участі у розгляді справи не приймав, належним чином про розгляд справи не повідомлявся, копію оскаржуваного ним рішення не отримував. Крім того,    ОСОБА_5 є попереднім власником домоволодіння по АДРЕСА_2, яке продав ОСОБА_4, який у свою чергу пред'явив претензії щодо відшкодування збитків внаслідок знесення будівель і споруд згідно з рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2012 року.
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2016 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2012 року.
 
Відмовляючи у відкритті провадження, суд апеляційної інстанції вказав на те, що наведені апелянтом підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження не пов'язані з об'єктивними, істотними перешкодами для своєчасної реалізації права на апеляційне оскарження. Крім того, оскаржуване рішення ухвалено у 2012 році, справа неодноразово переглядалась Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а ОСОБА_5 жодного разу не скористався своїм процесуальним правом щодо прийняття участі у судовому розгляді, не проявляв інтерес щодо винесеного по суті рішення та його права і обов'язки оскаржуваним рішенням не вирішувались.
 
У січні 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 В подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 грудня           2016 рокув якій просив скасувати ухвалу та передати справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права. Вказував на те, що копію заочного рішення від                 20 вересня 2012 року він не отримував, участі у розгляді справи не брав, повісток про виклик до суду не отримував.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та надано строк на подання заперечення.
 
Ухвалою від 05 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
 
У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду. 
 
Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу. 
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. 
 
Частиною четвертої статті 411 ЦПК України передбачено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до  суду першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом.
 
Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.
 
Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом        (стаття 8).
 
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).
 
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня    2001 року).
 
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
 
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
 
Тобто, Україна як учасник Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
 
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
 
ЦПК України у статті 1 закріплює, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 73 ЦПК України 2004 року суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.
 
Застосування передбачених цією нормою правил залежить від виду процесуального строку. У разі, коли процесуальна дія не вчинена у межах строку, встановленого законом, суд може поновити його, якщо строк пропущено з причин, визнаних судом поважними.
 
За положеннями частини першої статті 294 цього Кодексу апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
 
За частиною третьою статті 297 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду із заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.
 
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.
 
Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
 
Постановляючи ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_5, який є третьою особою без самостійних вимог, жодного разу стадіями розгляду справи не цікавився до суду першої інстанції не звертався. 
 
З огляду на наведе, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга подана з пропуском строку, передбаченого частиною другою статті 297 ЦПК України 2004 року.
 
Разом з тим суд дійшов такого висновку, не звернувши увагу на наступне.
 
Згідно із частиною першою статті 218 ЦПК України 2004 року рішення суду або його вступна та резолютивна частини проголошуються негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Головуючий роз'яснює зміст рішення, порядок і строк його оскарження. У разі проголошення тільки вступної та резолютивної частин судового рішення суд повідомляє, коли особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитися з повним рішенням суду.
 
Відповідно до статті 222 ЦПК України 2004 року копії повного рішення суду видаються особам, які брали участь у справі, негайно після проголошення такого рішення. У разі проголошення тільки вступної та резолютивної частин судового рішення, особам, які брали участь у справі і були присутні у судовому засіданні, негайно після його проголошення видаються копії судового рішення з викладом вступної та резолютивної частин. 
 
З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_5 не отримував копію заочного рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2012 року, повістки, що направлялися на адресу вказану в позовній заяві ОСОБА_3, поверталися до суду із відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання», «адресата немає», «за адресою знаходиться магазин «Сільпо», «дім знесено 10 років назад» «за вказаною адресою не проживає».
 
Рішенням Європейського Суду у справі Пономарьової проти України від 03 квітня 2008 року передбачено вживання сторонами заходів про обізнаність стану відомого їм судового провадження.
 
У зв'язку із цим, розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає належних відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Суд апеляційної інстанції зазначене не врахував, зіслався на пропуск ОСОБА_5 строку на апеляційне оскарження, тоді як він не знав про існування цієї справи та спору щодо домоволодіння, яке ним продане відповідачу. 
 
Частинами третьою та четвертою статті 406 ЦПК Українивизначено, що касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанції розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції. У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
 
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а постановлена у справі ухвала суду апеляційної інстанції скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 406, 409, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 задовольнити.
 
Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2016 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                 В. А. Стрільчук
 
Судді:                                                                           В. О. Кузнєцов 
 
                                                                                                           С.О. Погрібний
 
                                                                                     О.В. Ступак
 
                                                                                                           Г. І.Усик