Постанова
Іменем України
 
19 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 705/6597/13-ц
 
провадження № 61-30139св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач) 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, 
треті особи: Уманська міська рада, державний нотаріус Уманської міської державної нотаріальної контори КравчукТетяна Ігорівна,
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 - на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 серпня 2014 року у складі судді Мельничука Ю. В. та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 20 червня 2017 року у складі суддів:                           Пономаренка В. В., Гончар Н. І., Сіренка Ю. В., 
 
В С Т А Н О В И В :
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до                   ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення факту належності квартири до спільної власності, визнання договору купівлі-продажу недійсним, переведення прав та обов'язків покупця, скасування реєстрації. 
 
На обґрунтування позову зазначав, що з 13 травня 1973 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_2 Рішенням виконкому Уманської міської ради народних депутатів від 11 листопада 1988 року № 350 ОСОБА_2 як члену житлового кооперативу було видано ордер на заселення її сім'ї у складі чотирьох осіб до квартири АДРЕСА_1. До січня                  1992 року ними  повністю виплачена вартість кооперативної квартири, яка стала їх власністю. Протягом всього спільного подружнього життя йому постійно доводилося виїжджати за кордон на заробітки. 20 листопада                   1996 року ОСОБА_2 без його повідомлення розірвала з ним шлюб на підставі рішення суду від 24 жовтня 1996 року. Згодом, ОСОБА_2 також виїхала за кордон на заробітки та повідомила його про те, що вона здала квартиру в оренду квартирантам, а отримані кошти зобов'язалася віддавати дітям, на що він не заперечував. Проте, пізніше йому стало відомо, що                ОСОБА_2 згідно з договором купівлі-продажу від 26 жовтня 2007 року продала спірну квартиру ОСОБА_3
 
Посилаючись на те, що вчиненням зазначеного правочину порушено його права як одного із подружжя, про що він дізнався у 2013 році, просив встановити факт, що з 10 січня 1992 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить по 1/2 частині у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1; визнати договір купівлі-продажу спірної квартири недійсним; перевести права та обов'язки покупця на нього, виплативши ОСОБА_3 вартість 1/2 частки вартості квартири у сумі                   29 084 грн; скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру та визнати за ним право власності.
 
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 серпня 2014 року позов задовольнено частково. Встановлено факт, що з 15 січня 1992 року ОСОБА_1 належить 1/2 частка в праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_2. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 26 жовтня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в частині продажу ОСОБА_2 покупцю ОСОБА_3 належної ОСОБА_1 1/2 частки у праві спільної власності на квартиру недійсним. Переведено на ОСОБА_1 права та обов'язки покупця за договором купівлі-продажу квартири від 26 жовтня 2007 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, щодо  належної ОСОБА_2 1/2 частки у праві спільної власності на квартиру. Зобов'язано виплатити ОСОБА_3 1/2 частину вартості квартири в розмірі 29 084 грн, внесені ОСОБА_1 на депозитний рахунок Уманського міськрайонного суду згідно квитанції № 2869.403.2  від 12 листопада 2013 року Черкаського ГРУ ПАТ КБ «Приват Банк» м. Черкаси. Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_4. В іншій частині  позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з пояснень позивача та відповідача ОСОБА_3, показань свідків та наявних у справі письмових доказів, судом достовірно встановлено, що про порушення своїх майнових прав позивач ОСОБА_1 дізнався не раніше березня 2013 року, доказів зворотного суду не надано. Також, в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 не звертався до відповідача ОСОБА_2 та до суду з вимогою про поділ майна, оскільки мав і має намір проживати у цій квартирі, враховуючи, що рівні з відповідачем ОСОБА_2 права на цю квартиру у нього виникли в 1992 році, а тому заявлена представником відповідача ОСОБА_2 вимога про застосування строків позовної давності задоволенню не підлягає, так як позивач звернувся до суду до спливу одного року з моменту, коли він дізнався про порушення своїх майнових прав. Судом достовірно встановлено, що 15 січня 1992 року житлово-будівельному кооперативу № 22 було повністю сплачено вартість квартири АДРЕСА_5, коли ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, а тому вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Внески (участь) подружжя при набутті майна та права на це майно є рівними, якщо інше не встановлено договором між ними. Таким чином, право спільної власності на квартиру АДРЕСА_6 виникло в рівних частках у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з моменту повного внесення пайового внеску за квартиру. Письмової згоди на розпорядження спільною власністю подружжя в цілому, а також доручення на розпорядження належною позивачу ОСОБА_1 1/2 часткою у праві спільної власності на квартиру ОСОБА_1 не давав, тому договір купівлі-продажу квартири у частині розпорядження відповідачем ОСОБА_2 неналежною їй 1/2 часткою у праві спільної власності на квартиру суперечить закону, а тому в цій частині договір купівлі-продажу квартири слід визнати недійсним. Договір купівлі-продажу квартири було виконано, в тому числі і в частині розпорядження 1/2 часткою у праві спільної власності, яка належала відповідачу ОСОБА_2, без передбаченого частиною другою статті 362 ЦК України письмового повідомлення про намір та умови продажу іншого співвласника - позивача ОСОБА_1 За таких обставин підлягає до задоволення позовна вимога про переведення на ОСОБА_1 прав та обов'язків покупця за договором купівлі-продажу квартири стосовно належної відповідачу ОСОБА_2 1/2 частки у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_7. 
Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 20 червня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судомпершої інстанціївстановлено танічим неспростовано, щопро порушеннясвоїх правпозивач дізнавсяне ранішеберезня 2013 року, тобто коливже неіснувало подружжята майнау йогоспільній власності, оскільки цемайно буловідчужено беззгоди таучасті позивача. Задовольняючичастково позовОСОБА_1., судпершої інстанціїдійшов правильноговисновку, щоправо спільноївласності наквартиру АДРЕСА_8 увідповідності достатей 15-17 Закону України «Провласність» тастатей 22, 28, 29 КпШСУкраїни виниклов рівнихчастках уОСОБА_1. таОСОБА_2. змоменту повноговнесення пайовоговнеску заквартиру, тобтоз 15 січня1992 року, тане припинилосявнаслідок розірванняшлюбу міжними. Враховуючинаведене танаявні уматеріалах справидокази, законнимє висновокмісцевого суду, що змоменту припиненняподружжя тана моментпродажу квартирабула об'єктомспільної частковоївласності їїспіввласників ОСОБА_1. та ОСОБА_2. із заздалегідьвизначеними закономрівними частками, оскільки ніписьмовою угодоюміж ними, ні законами, які діялина часрозірвання шлюбуі післяйого розірвання, не буловстановлено інше. Висновки судупершої інстанціїпро задоволеннявимоги ОСОБА_1. в частинівизнання недійснимдоговору купівлі-продажуквартири стосовнопродажу продавцемОСОБА_2. покупцюОСОБА_3. належноїпозивачу 1/2 часткиу правіспільної власностіна квартиру, є вірними, оскільки йогочасткою управі наквартиру розпорядиласяособа, якане малана цеповноважень, атому договіркупівлі-продажуквартири уцій частинісуперечить законута підлягаєвизнанню судомнедійсним. Щодоіншої                    1/2 частки управі наквартиру, яканалежала ОСОБА_2. та булавідчужена неюу 2007 роціз порушеннямпереважного правапозивача, останнійвніс готівкоюна депозитнийрахунок судусуму коштів, яку задоговором купівлі-продажуквартири сплатилапокупець ОСОБА_3., та просивперевести нанього правата обов'язкипокупця задоговором напідставі статті 362 ЦК України. Таким чиномвстановлено, щодоговір купівлі-продажуквартири буловиконано, зокремаі вчастині розпорядження1/2 часткою управі спільноївласності, яканалежала відповідачуОСОБА_2., безпередбаченого частиною другою статті 362 ЦКУкраїни письмовогоповідомлення пронамір таумови продажуіншого співвласника -  ОСОБА_1.
У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 - просить скасувати рішення судів та відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що встановлення факту перебування майна у власності особи не допускається; відчуження спільного майна одним із подружжя без згоди іншого саме по собі не може бути підставою для визнання договору недійсним; належним способом захисту має бути витребування майна, а не визнання недійсним договору; розмір часток сторін у праві власності на майно не визначений, тому суд помилкового визначив, що такі частки є рівними; суд зобов'язав позивача виплатити вартість                        ? частки квартири ОСОБА_3 у розмірі 29 084 грн, тобто за вартістю квартири, визначеною у 2007 році, проте станом на час розгляду справи вартість квартири становить 405 925 грн (1/2 становить 202 962 грн); позивач не міг не знати про порушення своїх прав у 2007 році, оскільки зупинявся у дочки в м. Умані у 2007 році за новою адресою проживання, а не у спільній квартирі. 
 
24 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
 
Судами встановлено, що 13 травня 1973 року між ОСОБА_1 та                  ОСОБА_2 зареєстровано шлюб. Під час спільного проживання в зареєстрованому шлюбі ОСОБА_2 вступила до Уманського житлово-будівельного кооперативу № 22 Черкаської області. 
 
11 листопада 1988 року рішенням виконавчого комітету Уманської міської ради народних депутатів 350 на ім'я ОСОБА_2 видано ордер на заселення її та її сім'ї (у складі: ОСОБА_1 та двох дітей) до трьохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_9. 
15 січня 1992 року житлово-будівельному кооперативу № 22 повністю виплачено вартість квартири АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою №0131 Уманського міського житлово-будівельного кооперативу № 22 Черкаської області. 
В період з березня 1991 року по жовтень 1999 року позивач ОСОБА_1 знаходився по роботі за межами України, а з 20липня 2001 року по серпень 2013 року - працював у м. Києві, де проживав у гуртожитку.
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 20 листопада 1996 року.
23 лютого 2004 року на підставі рішення виконавчого комітету Уманської міської ради № 578 від 13 листопада 2003 року відділом житлового господарства виконавчого комітету Уманської міської ради на ім'я                   ОСОБА_2 видано свідоцтво серії НОМЕР_1 про право власності на квартиру АДРЕСА_7.  
26 жовтня 2007 року державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори КравчукТ. І. за реєстровим номером 2-4481 посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7, укладеного між продавцем ОСОБА_2, від імені якої за дорученням діяла ОСОБА_6, та покупцем ОСОБА_3 Позивач                   ОСОБА_1 згоди на укладення договору не давав, присутнім у  м. Умані при укладенні договору не був. 
Відповідно до вимог частини першої статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час набуття квартири у власність, після повного внесення паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження ? квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними. 
Згідно із статтею 22 КпШС України майно, який був чинним на час набуття квартири у власність, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 червня 1973 року №6 «Про деякі питання, що виникли в судовій практиці по застосуванню Кодексу про шлюб та сім'ю України», відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України спільною сумісною власністю подружжя є майно, нажите ними під час шлюбу, зокрема, речі домашнього вжитку, будівлі, грошові суми, а також вклади, внесені в кредитні установи, паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному і гаражно-будівельному кооперативі, цільові внески в садівницькі товариства, а в разі повного внесення пайового внеску -  квартира, дача, гараж.
Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», у випадку сплати паю в ЖБК подружжям у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів квартира після повної сплати пайового внеску є їх спільним майном.
Враховуючи те, що вартість квартири АДРЕСА_11           м. Умані сплачена за рахунок спільних коштів подружжя, колегія суддів погоджується із висновками судів про те, що право спільноївласності наквартиру АДРЕСА_3 виникло у ОСОБА_1. та ОСОБА_2. на підставі статей 15-17 Закону України «Провласність» тастатей 22, 28, 29 КпШСУкраїни у змоменту повноговнесення пайовоговнеску заквартиру, тобтоз 15 січня1992 року. Правильними є також висновки судів щодо рівності часток сторін у праві спільної власності подружжя, оскільки такий розподіл часток визначено статтею 22 КпШС України, ні письмовоюугодою міжподружжям, нізаконами, якідіяли начас розірванняшлюбу іпісля йогорозірвання, небуло встановленоінше.
Разом з тим, не можна погодитися із вирішенням позову в іншій частині. 
 
Встановивши, що письмової згоди на розпорядження спільною власністю подружжя в цілому, а також доручення на розпорядження належною позивачу 1/2 часткою у праві спільної власності на квартиру ОСОБА_1 не давав, а в частині розпорядження 1/2 часткою у праві спільної власності, яка належала відповідачу ОСОБА_2, договір вчинено без передбаченого частиною другою статті 362 ЦК України письмового повідомлення про намір та умови продажу іншого співвласника - позивача ОСОБА_1, суди дійшли висновку про недійсність договору купівлі-продажу квартири в частині частки ОСОБА_1 та переведення на нього права покупця за цим договором в частині частки ОСОБА_2 
 
При відчуженні 26 жовтня 2007 року ОСОБА_2 квартири поділ майна подружжя не був проведений, а тому розпорядитися майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_2 могла лише за згодою  позивача. 
 
За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
 
За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.
 
Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.
 
Проте, законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.
 
Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. 
 
Пунктом шостим частини першої статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.
 
Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
 
З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року № 6-1587цс16. 
 
Відповідно до пункту 1.4. договору купівлі-продажу квартири  продавець стверджує, що треті особи не мають прав на квартиру, а відповідно до підпункту 3.1.2. договору продавець зобов'язується попередити покупця про права третіх осіб на квартиру. Згідно пункту 4.9. договору, сторонам прочитано зміст договору, їм роз'яснено зміст статей 60-72 СК України про право особистої власності дружини та чоловіка та право спільної власності подружжя, а також доведено зміст наявної у матеріалах нотаріальної справи письмової заяви ОСОБА_6, яка діяла від імені продавця за договором, зокрема про те, що продавець квартири ОСОБА_2 на момент придбання та відчуження в шлюбі не перебувала, квартира не є об'єктом спільної власності, будь-яких прав щодо квартири у інших осіб - немає.
 
Разом з тим, судом не з'ясовано, чи діяли недобросовісно сторони (ОСОБА_3 та ОСОБА_2) при укладенні договору купівлі-продажу, чи знала ОСОБА_3, чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності.
 
Крім того, відповідач просила застосувати наслідки спливу строку позовної давності до вимог позивача.
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Згідно положень частини другої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
 
Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в частині другій статті 72 СК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
 
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
 
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17. 
 
У справі, яка переглядається, суд дійшов висновку про те, що у 2013 році ОСОБА_1 приїхав в м. Умань з метою виселити наймачів із спірної квартири, намагався потрапити до житла самостійно, звертався до сусідів та до голови кооперативу, а у квітні 2014 року дізнався від ОСОБА_2 про те, що вона продала квартиру. У зв'язку з наведеним суд дійшов висновку про те, що про порушення своїх майнових прав позивач ОСОБА_1 дізнався не раніше березня 2013 року, а доказів зворотного суду не надано. 
 
Разом з тим, встановивши, що із жовтня 1999 року ОСОБА_1 повернувся до України, з 20 липня 2001 року по серпень 2013 року працював у м. Києві, проте вчинений 26 жовтня 2007 року правочин оспорив лише у листопаді  2013 року, суд не перевірив, чи мав ОСОБА_1 об'єктивну можливість дізнатися про продаж квартири у межах строку позовної давності, чи можливо було йому встановити (повернутися до квартири, опитати сусідів, голову кооперативу, колишню дружину) відсутність спільного майна з огляду на презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав у разі недоведення протилежного. 
 
Враховуючи допущені судами порушення процесуального права, ухвалені ними судові рішення підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції згідно частини третьої статті 411 ЦПК України. 
Керуючись статтями 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 - задовольнити частково.
 
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області  від 21 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 20 червня                  2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                          В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                      А. О. Лесько 
 
                                                                                  С.Ю. Мартєв
 
                                                                             В. М. Сімоненко
 
                                                                    С. П. Штелик