Постанова
Іменем України        

19 вересня 2018 року                                                                   
м. Київ                                                                   
 
справа № 712/2-7009/2011
 
провадження № 61-20629св18 
                                                                                                                           
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В., 
 
учасники справи:
 
позивач - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк», правонаступником якого є ОСОБА_2,
відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
  
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3, на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 вересня 2013 року у складі судді Бенца К. К. та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 29 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Куцина М. М., Фазикош Г. В., Бисаги Т. Ю., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2011 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», скорочена назва - ПАТ «ВіЕйБі Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» посилалося на те, що 31 січня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський АкціонернийБанк», та ОСОБА_3  було укладено кредитний договір № 63/3/07 (далі - Кредитний договір), згідно з умовами якого позичальнику було надано кредитні кошти у розмірі 39 949 доларів США під 12,80 % річних на строк до 29 січня 2027 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним Кредитним договором 31 січня 2007 року між банком і ОСОБА_4 (поручитель) було укладено договір поруки № 63/3/07/S-2 (далі - Договір поруки), за умовами якого поручитель солідарно відповідає перед кредитодавцем за виконання ОСОБА_3 зобов'язань у повному обсязі. Позичальник не виконувала взятих на себе зобов'язань, внаслідок чого станом на 01 квітня 2010 року в неї утворилася заборгованість за Кредитним договором у розмірі 404 036 грн 10 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 37 900,04 доларів США, яка складається із: простроченої заборгованості - 4 276,14 доларів США; строкової заборгованості - 33 623,90 доларів США; заборгованості за відсотками - 9 326,54 доларів США, що еквівалентно 377 340 грн 37 коп.; штрафу за несвоєчасне повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом у розмірі 20 % від суми заборгованості згідно з умовами пункту 4.5 Кредитного договору - 26 695 грн 73 коп. Враховуючи наведене, ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь вказану кредитну заборгованість у розмірі 404 036 грн 10 коп.
 
Заочним рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області               від 18 вересня 2013 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованість за Кредитним договором в сумі 404 036 грн 10 коп. Стягнуто солідарно з                ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Всеукраїнський АкціонернийБанк» сплачений судовий збір у розмірі 1 700 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 належним чином не виконувала взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором, тому у позивача виникло право вимагати від боржника та поручителя дострокового повернення кредитних коштів.
 
Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 29 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 задоволено частково. Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 вересня 2013 року скасовано. У задоволенні позову ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за Кредитним договором відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на користь ОСОБА_4 1 720 грн 50 коп. судового збору, сплаченого нею за подання апеляційної скарги. Позов ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до                    ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованість за Кредитним договором станом на 01 квітня 2010 року в розмірі 377 340 грн 37 коп., з яких: 34 166 грн 36 коп. - прострочена заборгованість за кредитом; 268 654 грн 96 коп. - строкова заборгованість за кредитом; 74 519 грн 05 коп. - заборгованість за процентами. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» 1 700 грн судового збору та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позовні вимоги банку до               поручителя ОСОБА_4 задоволенню не підлягають, оскільки рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 08 вересня 2015 року позов           ОСОБА_4 до ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про визнання поруки припиненою задоволено частково. Визнано поруку за Договором поруки, укладеним між банком і ОСОБА_4, припиненою з 05 липня 2011 року. Вказані обставини щодо припинення поруки встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, тому в силу статті 61 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), не доказуються при розгляді цієї справи. Задовольняючи позовні вимоги банку до ОСОБА_3 про стягнення простроченої заборгованості за кредитом, строкової заборгованості за кредитом та заборгованості за процентами, апеляційний суд виходив з того, що позичальник не виконувала належним чином взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором, у зв'язку з чим у неї утворилася вищевказана заборгованість, яка підлягає стягненню. Відмовляючи банку в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 про стягнення штрафу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що з указаним позовом банк звернувся до суду 31 жовтня 2011 року, сума неустойки (штрафу у розмірі  26 695 грн 73 коп.) позивачем нарахована до 01 квітня 2010 року, тобто поза межами річного строку перед зверненням до суду.  
 
У лютому 2017 року ОСОБА_4 подала в своїх інтересах та в інтересах            ОСОБА_3 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 вересня 2013 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 29 листопада 2016 року, в якій просила скасувати рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволеного позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, позовну заяву банку залишити без розгляду в порядку частини першої статті 310 ЦПК України 2004 року з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року, або повернути справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій ухвалили рішення за відсутності доказів, які підтверджують розмір заборгованості за Кредитним договором, ксерокопії розрахунків заборгованості підписані невідомою особою, виписки по особових рахунках подані лише в суді апеляційної інстанції, докази надання кредитних коштів відсутні. В судовому рішенні місцевого суду не наведено розрахунок заборгованості, яка стягується. В матеріалах справи відсутні первинні документи, які підтверджують кредитну заборгованість. Судами не враховано позовну давність. Матеріали справи не містять відомостей про фактичні суми наданих банком позичальнику коштів, спосіб надання таких коштів (готівка чи безготівковий розрахунок), валюту, строк користування такими сумами, щомісячні дати сплати відсотків за користування кредитними коштами. Місцевий суд не мав права відкривати провадження у справі, оскільки позов було подано особою, яка не мала повноважень на його підписання,  у зв'язку з тим, що строк дії довіреності закінчився. Довідка про стан заборгованості не відповідає вимогам статей 57-59 ЦПК України 2004 року та статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Під час перегляду справи апеляційним судом до складу колегії суддів було включено суддю Бисагу Т. Ю., однак згідно з інформацією, розміщеною на сайті Ужгородського міськрайонного суду цей суддя є боржником у справах за позовами ПАТ «ВіЕйБі Банк» і може перебувати під тиском цього банку, що могло вплинути на його об'єктивність і неупередженість під час ухвалення рішення.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 04 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України               від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
21 квітня 2018 року справу № 308/2-7009/11 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надійшло відзивів на касаційну скаргу.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій оскаржуються в касаційному порядку лише в частині задоволених позовних вимог ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості, тому переглядаються Верховним Судом тільки в цій частині.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав. 
 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.
 
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
 
Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, щоза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Судами встановлено, що 31 січня 2007 року між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», правонаступником якого є ПАТ Всеукраїнський Акціонерний Банк», та ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір, згідно з умовами якого позичальнику було надано кредитні кошти у розмірі 39 949 доларів США під                      12,80 % річних на строк до 29 січня 2027 року.
 
Того ж дня між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та ОСОБА_3 було укладено Додаток № 1 до Кредитного договору, згідно з яким погашення кредиту буде здійснюватися відповідно до Графіку погашення кредиту, зазначеного в цьому Додатку. Цей додаток є невід'ємною частиною Кредитного договору, вимоги якого сторони зобов'язуються виконувати з урахуванням вимог, що викладені в ньому.
 
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
 
Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.
 
З метою належного виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань 31 січня 2007 року між банком і ОСОБА_4 було укладено Договір поруки, за умовами якого поручитель солідарно відповідає перед кредитодавцем за виконання ОСОБА_3 зобов'язань у повному обсязі.
 
ОСОБА_3 не виконувала належним чином своїх зобов'язань за Кредитним договором, внаслідок чого в неї утворилася заборгованість, яка згідно з розрахунком ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк»  станом на 01 квітня 2010 року складає 404 036 грн 10 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 37 900,04 доларів США, в тому числі: прострочена заборгованість - 4 276,14 доларів США; строкова заборгованість - 33 623,90 доларів США; заборгованість за відсотками -                     9 326,54 доларів США, що еквівалентно  377 340 грн 37 коп.; штраф за несвоєчасне повернення кредиту, сплату процентів за користування кредитом у розмірі 20 % від суми заборгованості згідно з умовами пункту 4.5 Кредитного договору - 26 695 грн 73 коп.
 
Згідно з пунктом 1.1 Кредитного договору банк надає позичальнику грошові кошти в сумі 39 940 доларів США в порядку і на умовах, визначених цим Договором.
 
Пунктом 2.5.1 Кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язується щомісячно до дати, встановленої у Графіку, наведеному у додатку № 1 до цього Договору, поповнювати свій поточний рахунок шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуванням, у сумі не менше суми чергового погашення відповідної частини кредиту, процентів та інших платежів, встановлених у Графіку.
 
Погашення відповідної частини кредиту, сплата процентів та інших плат за його користування здійснюється відповідно до умов, зазначених у цьому Договорі. Позичальник зобов'язалася щомісячно повертати частину кредитних коштів, не пізніше визначеного пунктом 1.3 цього Договору терміну повернути банку всю суму наданих кредитних коштів, сплачувати проценти за користування кредитними коштами, сплачувати кошти, передбачені пунктом 2.3 цього Договору, а також на вимогу банку сплачувати можливі штраф та пеню (пункти 2.5.2, 3.3.3 Кредитного договору).
 
Згідно з підпунктом 2.7.1.1 пункту 2.7, пунктом 3.2.4 Кредитного договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній частині у випадку невиконання позичальником/майновим поручителем та/або поручителем своїх боргових та інших зобов'язань за цим Договором.  
 
Оскільки ОСОБА_3 належним чином не виконувала взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором, апеляційний суд обґрунтовано стягнув з позичальника на користь позивача наявну в неї заборгованість, крім нарахованого банком штрафу.
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд з додержанням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 рокуперевірив доводи апеляційної скарги та навів висновки на їх спростування, в результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 316 цього Кодексу.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що в матеріалах справи відсутні докази про фактичні суми наданих банком позичальнику коштів, спосіб надання таких коштів (готівка чи безготівковий розрахунок), валюту, строк користування такими сумами, щомісячні дати сплати відсотків за користування кредитними коштами, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
 
Апеляційним судом встановлено, що в суді першої інстанції ОСОБА_3 визнала факт укладення між нею і банком Кредитного договору від 31 січня 2007 року на суму 39 949 доларів США і зверталася до суду із зустрічним позовом до ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про внесення змін до цього договору, в якому просила визначити суму отриманого нею кредиту в розмірі  201 742 грн 45 коп., виходячи з курсу гривні до долара США на момент укладення договору. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 17 вересня 2013 року зустрічний позов ОСОБА_3 залишено без розгляду.
 
Також безпідставними є посилання у касаційні скарзі на незастосування судами позовної давності, оскільки апеляційним судом за заявою відповідачів було застосовано спеціальну позовну давність до вимог банку про стягнення із ОСОБА_3 штрафу. При цьому, як встановлено судом апеляційної інстанції, про застосування загальної (трирічної) позовної давності відповідачами не заявлялося, а їх доводи про необхідність її застосування незалежно від наявності заяви сторони у спорі на підставі пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» суд обґрунтовано спростував з наведенням у рішенні відповідних мотивів.
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що місцевий суд з порушенням норм процесуального права відкрив провадження  у справі, оскільки позов було подано особою, яка не мала повноважень на його підписання,  у зв'язку з тим, що строк дії довіреності закінчився, не заслуговують на увагу, оскільки ні в заяві про перегляд заочного рішення, ні в апеляційній скарзі ОСОБА_4 не посилалася на зазначену обставину, а на час розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді інтереси позивача представляла особа, повноваження якої підтверджені належним чином оформленими довіреностями. При цьому повноважний представник банку підтримав заявлені позовні вимоги під час розгляду справи по суті. Крім того, відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. З огляду на встановлені судом наведені вище обставини справи зазначений заявником недолік, який виразився у неналежній перевірці судом першої інстанції на стадії відкриття провадження у справі повноважень представника позивача, є формальним порушенням, що не тягне за собою скасування законного і справедливого рішення апеляційного суду.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що в судовому рішенні не наведено розрахунок заборгованості, яка стягується із ОСОБА_3, не заслуговують на увагу, оскільки судом апеляційної інстанції в мотивувальній частині рішення зроблено посилання на наданий банком розрахунок кредитної заборгованості, яка підлягає стягненню з боржника. Належних та допустимих доказів на спростування правильності проведеного банком розрахунку  ОСОБА_4 не надала.
 
Під час розгляду справи апеляційним судом ОСОБА_4 було заявлено клопотання про призначення у цій справі судово-економічної експертизи.
 
Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 18 лютого 2016 року клопотання ОСОБА_4 задоволено частково. Призначено судову економічну експертизу, на вирішення якої поставлено питання про існування заборгованості ОСОБА_3 станом на 31 жовтня 2011 року на підставі документів, які містяться у цій справі, та заборгованості з урахуванням трирічної позовної давності для кожного строкового платежу.
 
ЛистомНезалежного інституту судових експертиз від 28 березня 2016 року № 169 ухвала Апеляційного суду Закарпатської області від 18 лютого 2016 року була повернена без виконання у зв'язку з тим, що її проведення не було оплачено заявником.
 
Що стосується доводів касаційної скарги про неналежний, на думку заявника, склад апеляційного суду, то за наявності обставин, які викликають сумнів в об'єктивності та неупередженості судді, особи, які беруть участь у справі можуть заявити йому відвід на підставах та в порядку, встановлених статтями 20, 23 ЦПК України 2004 року. Матеріали справи не містять відомостей про те, що заявником такий відвід був заявлений. Разом з тим наведені у касаційній скарзі доводи не свідчать про наявність передбачених законом підстав для відводу судді.
 
Обставини справи встановлені апеляційним судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. З огляду на викладене суд апеляційної інстанції виходив з достатності досліджених доказів для того, щоб зробити висновки по суті спору. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що під час касаційного розгляду не допускається.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). 
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін. 
 
Рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Всеукраїнський АкціонернийБанк» до ОСОБА_3 про стягнення штрафу, а також в частині відмови у задоволенні позовних вимог до поручителя                        ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитом не оскаржується, а тому не переглядається Верховним Судом. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
                                               
Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3, залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 29 листопада 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко
| В. О. Кузнєцов
| С. О. Погрібний   О. В. Ступак