ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2018 року 

м. Київ

Справа №  922/4400/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
головуючий - Стратієнко Л.В.,
судді: Мамалуй О.О., Ткач І.В.,

за участю секретаря судового засідання - Сігнаєвської К.І.;

за участю представників:
позивача - Захарова О.С., 
відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу дочірнього підприємства "Донецький облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія" "Автомобільні дороги України",

на постанову Харківського апеляційного господарського суду
(головуючий - Медуниця О.Є., судді - Гребенюк Н.В., Істоміна О.А.)
від 30.05.2018

за позовом  дочірнього підприємства "Донецький облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія"Автомобільні дороги України"
до товариства з обмеженою відповідальністю "Впроваджувальне підприємство МОСТ-1"
про стягнення 1 420 384,31 грн

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року дочірнє підприємство "Донецький облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" звернулося до господарського суду із позовом про стягнення з відповідача 1 164 742,09 грн інфляційних втрат, 109 353,00 грн 3 % річних, 146 289,22 грн 1% штрафу, а всього - 1 420 384,31 грн за період з 14.01.2015 по 07.06.2017.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання відповідачем своїх зобов'язань згідно з затвердженою господарським судом у справі № 922/59/16 мировою угодою, укладеною між сторонами.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 14.03.2018 позов задоволено.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Впроваджувальне підприємство МОСТ-1" на користь дочірнього підприємства "Донецький облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" 1 164 742,09 грн інфляційних втрат, 109 353,00 грн 3% річних, 146 289,22 грн 1% штрафу та судовий збір.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 30.05.2018 змінено рішення місцевого господарського суду від 14.03.2018. Резолютивну частину рішення місцевого суду викладено в іншій редакції. Позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Впроваджувальне підприємство Мост-1" на користь ДП "Донецький облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" 198 441,33 грн інфляційних втрат, 38 211,30 грн 3% річних, 146 289,22 грн 1% штрафу. В решті позовних вимог відмовлено.

Додатковою постановою Харківського апеляційного господарського суду від 20.06.2018 здійснено розподіл судового збору.

Постановою Верховного Суду від 25.07.2018 постанова Харківського апеляційного господарського суду від 30.05.2018 переглянута в частині стягнення з відповідача на користь позивача штрафної санкції та залишена без змін.

27.06.2018 позивач ДП "Донецький облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія" "Автомобільні дороги України" звернулось з касаційною скаргою на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 30.05.2018, в якій просить вказану постанову апеляційного суду в частині вирішення питання щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат скасувати та залишити в цій частині рішення місцевого господарського суду.

Підставами для скасування постанови апеляційного суду в оскаржуваній частині зазначає те, що позивач має право на стягнення з відповідача 3 % річних і інфляційних втрат за період з 14.01.2015 по 21.03.2016. Вказує на те, що за період з 25.07.2016 по 07.06.2017 позивачем заявлялось до стягнення з відповідача 255 448, 95 грн інфляційних втрат, а судом апеляційної інстанції стягнуто 198 441, 33 грн без жодних правових обґрунтувань. Вказує на окрему думку судді, яка була викладена у цій справі 30.05.2018.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач на підставі ст. ст. 17, 41, 42, 45, 46, 56, 60, 61, 295, 308, 309 ГПК України просить залишити касаційну скаргу позивача без задоволення, а постанову апеляційного суду в оскаржуваній частині без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судами, 27.01.2014 між ДП "Донецький облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" (позикодавцем) та ТОВ "ВП МОСТ-1" (позичальником) було укладено договір зворотної фінансової допомоги № 01-26/06/1/14, за умовами якого позикодавець зобов'язується надати позичальнику зворотну фінансову допомогу в розмірі 2 000 000,00 грн, а останній - повернути її на умовах, визначених договором.

За п. п. 7.2 - 7.4 договору № 01-26/06/1/14 при простроченні повернення допомоги (її частини) позичальник сплачує штраф у розмірі 1% від неповерненої суми допомоги. При простроченні повернення допомоги (її частини) позичальник додатково до штрафу, передбаченого п. 7.2 договору, сплачує проценти в розмірі 3% річних від неповерненої суми за весь строк прострочення. При простроченні повернення допомоги (її частини) позичальник зобов'язаний повернути суму допомоги (її неповернену частину в разу дострокового повернення частини допомоги), збільшену з урахуванням індексу інфляції за весь строк прострочення. 

Судами встановлено, що відповідач зобов'язання за договором зворотної фінансової допомоги № 01-26/06/1/14 від 27.01.2014 не виконав, внаслідок чого ДП "Донецький облавтодор" звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з ТОВ "ВП МОСТ-1" основного боргу, штрафу, 3% річних і інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 22.03.2016 у справі № 922/59/16 затверджено укладену між сторонами мирову угоду, за умовами якої: 1. Відповідач визнає, що його заборгованість перед позивачем на момент укладення цієї угоди становить 2 000 000,00 грн основного боргу. Відповідач також визнає своє зобов'язання щодо компенсації позивачу витрат зі сплати судового збору у розмірі 42 974, 05 грн. 2. Відповідач гарантує, що вищевказана заборгованість перед позивачем, яка дорівнює 2 000 000 грн, а також витрати позивача зі сплати судового збору у розмірі 42 974, 04 грн, а всього 2 042 974,05 грн, буде сплачена ним у строк не пізніше 24.07.2016. 3. Відповідач має право дострокового виконання зобов'язання незалежно від зазначеного терміну у п. 2 угоди. 4. Позивач після укладення зазначеної угоди ініціює припинення провадження за справою № 922/59/16 про стягнення заборгованості. 5. Позивач заявляє, що у випадку належного виконання цієї угоди, не матиме жодних майнових претензій до відповідача з приводу заборгованості, погашення якої є предметом угоди. 6. У випадку несплати відповідачем суми заборгованості в строк, передбачений п. 2 цієї угоди, позивач має право вимагати стягнення штрафу у розмірі 1% від суми, що не сплачена в строк до 24.07.2016 за кожен місяць прострочення, а також 3% - річних та інфляційні нарахування, відповідно ст. 625 ЦК України. 7. Зазначена мирова угода набуває юридичної сили з моменту її підписання сторонами та затвердження Господарським судом Харківської області.

Цією ухвалою припинено провадження у справі № 922/59/16.

Відповідач свої зобов'язання за мировою угодою від 22.03.2016 виконав з порушенням строку, визначеного у цій угоді, зокрема 28.10.2016 відповідачем було сплачено позивачу 42 974,00 грн, 30.11.2016 - 500 000,00 грн, 06.01.2017 - 500 000,00 грн, а 08.06.2017 - 1 000 000,00 грн.   

Задовольняючи позов, місцевий господарський суд виходив з того, що оскільки відповідач свої зобов'язання зі сплати коштів за укладеною мировою угодою виконав лише 07.06.2017, то з нього підлягають стягненню 146 289, 22 грн 1% штрафу, 109 353, 00 грн 3% річних та 1 164 742, 09 грн інфляційних втрат за період з 14.01.2015 по 07.06.2017. Зазначав, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Змінюючи рішення місцевого суду, апеляційний суд дійшов висновку про те, що внаслідок укладення мирової угоди від 22.03.2016 та затвердження її судом було змінено, зокрема, строк сплати заборгованості за договором, а тому відсутні підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, за період з 14.01.2015 по 21.03.2016. При цьому, здійснивши перерахунок заявлених позивачем сум, встановив, що з відповідача підлягає стягненню 198 441,33 грн інфляційних втрат, 38 211,30 грн 3% річних, 146 289,22 грн 1% штрафу за період з 25.07.2016 по 07.06.2017.

Як вбачається із матеріалів касаційної скарги, позивач не погоджується із постановою апеляційного суду у частині стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат.

У п. 6 мирової угоди, затвердженої ухвалою Господарського суду Харківської області від 22.03.2016, сторони погодили, зокрема, що у випадку несплати відповідачем суми заборгованості в строк, передбачений п. 2 цієї угоди, позивач має право вимагати стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, відповідно до ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу та три проценти річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів та в отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Врахувавши вказане, умови затвердженої судом мирової угоди (п. 6 мирової угоди від 22.03.2016), якою сторонами було погоджено нові строки сплати заборгованості і відповідальність за порушення саме цих строків, взявши до уваги період прострочення сплати цієї заборгованості відповідачем та, здійснивши перерахунок 3 % річних та інфляційних втрат, апеляційний суд правомірно стягнув з відповідача на користь позивача 198 441,33 грн інфляційних втрат, 38 211,30 грн 3% річних та змінив рішення місцевого суду в цій частині.

Таким чином, постанова апеляційного суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача 198 441,33 грн інфляційних втрат, 38 211,30 грн 3% річних є законною і обґрунтованою.

Мирова угода не є новацією в розумінні ст. 604 ЦК України, однак, вона укладається за згодою сторін, її умови погоджуються цими сторонами та затверджуються ухвалою суду. Цією угодою сторони, зокрема, змінили порядок і строки оплати заборгованості та передбачили відповідальність у випадку порушення умов мирової угоди. Досягнення сторонами згоди щодо укладення мирової угоди і її затвердження судом є наслідком того, що сторони зобов'язуються виконувати цю мирову угоду в такому порядку, який нею передбачений та затверджений судом.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 % річних, інфляційних втрат за період з 14.01.2015 по 21.03.2016, то необхідно зазначити, що до таких висновків місцевий суд дійшов внаслідок неналежного врахування умов мирової угоди, яка була укладена між сторонами та затверджена ухвалою Господарського суду Харківської області від 22.03.2016. Апеляційний суд, врахувавши умови останньої, встановив, що до відповідача підлягає застосуванню відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України (п. 6 мирової угоди від 22.03.2016), за період прострочення саме з 25.07.2016 по 07.06.2017.

Недоречним є посилання позивача і на постанови Верховного Суду у справах № 921/412/17-г/7, № 904/8731/17 в цьому випадку, оскільки, у цих справах, на відміну від справи № 922/4400/17, мирова угода була укладена на стадії виконання судового рішення. Мирова угода від 22.03.2016, якою сторонами було, зокрема, змінено строк сплати заборгованості, укладена при розгляді справи і її (цієї угоди) затвердження мало наслідком припинення провадження у справі № 922/59/16, про що свідчить ухвала Господарського суду Харківської області від 22.03.2016 (а.с. 14-17, т. 1). Отже, у справах № 921/412/17-г/7, № 904/8731/17 та у цій справі існують різні фактичні обставини. Крім того, у справі № 904/8731/17 судом касаційного інстанції оскаржувані у ній рішення було скасовано, а справу направлено на новий розгляд. 

Доводи скаржника в касаційній скарзі зводяться до переоцінки доказів, наявних у матеріалах справи, та до встановлення обставин у справі, що з огляду на встановлені статтею 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції, не є компетенцією суду касаційної інстанції.

Постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині прийнята з додержанням вимог матеріального та процесуального права і підстав для її скасування в цій частині немає.

В решті постанова апеляційного суду від 30.05.2018 була переглянута судом касаційної інстанції та залишена цим судом без змін, а тому з урахуванням вказаного судом касаційної інстанції не переглядалась.

Оскільки підстав для скасування постанови апеляційного суду в оскаржуваній частині немає, то судовий збір згідно з ст. 129 ГПК України за подання касаційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

касаційну скаргу дочірнього підприємства "Донецький облавтодор" відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія" "Автомобільні дороги України" залишити без задоволення, а постанову Харківського апеляційного господарського суду від 30 травня 2018 року у справі за № 922/4400/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                Л. Стратієнко 

Судді                                                                                             О. Мамалуй
                                                                                                       
                                                                                                       І. Ткач