ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2018 року 
м. Київ

Справа №  910/7742/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Дроботової Т.Б. - головуючого, Берднік І.С., Погребняка В.Я., 
здійснивши розгляд у письмовому провадженні касаційної скарги Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод"
на постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2017 (судді: Смірнова Л.Г., Хрипун О.О., Зеленін В.О.) і рішення Господарського суду м. Києва від 26.07.2017 (суддя Балац С.В.) у справі № 910/7742/17
за позовом Військового прокурора Чернігівського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України
до Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод"
про стягнення 176 309,48 грн,
В С Т А Н О В И В:
У травні 2017 року Військовий прокурор Чернігівського гарнізону (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" (далі - ДП "Житомирський бронетанковий завод") про стягнення на користь Міністерства оборони України штрафних санкцій за договором про закупівлю послуг за державні кошти від 03.03.2016 № 342/3/5/16/17 у сумі 176 309,48 грн, у тому числі:           65 642,92 грн - пеня у розмірі 0,1 % від вартості недопоставленої продукції за кожний день прострочення, 106 860,57 грн - штраф за прострочення строків поставки понад 30 днів, 3 805,99 грн - облікова ставка Національного банку України.
Позовну заяву із посиланням на положення статей 193, 230, 231 Господарського кодексу України, статей 509, 526, 530, 610, 611, 625 Цивільного кодексу України та пункт 7.2 договору від 03.03.2016 № 342/3/5/16/17 обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором і простроченням терміну на 43 дні (з 01.03.2017 по 12.04.2017).
Звернення із цим позовом прокурор обґрунтував неналежним виконанням органом державної влади - Центральним бронетанковим управлінням Збройних Сил України Озброєння Збройних Сил України своїх обов'язків щодо контролю за своєчасністю та повнотою виконання відповідачем договірних зобов'язань.    
У відзиві на позовну заяву ДП "Житомирський бронетанковий завод" наголосило, зокрема, на необґрунтованості прокурором підстав для звернення до суду з відповідним позовом; порушенні самим замовником зобов'язань за договором щодо поставки для ремонту продукції у стані, обумовленому ц цьому договорі, внаслідок чого збільшився обсяг робіт, який між сторонами не було уточнено та узгоджено, як і не уточнено ціну (вартість) послуг.
17.07.2017 до Господарського суду м. Києва надійшло клопотання                             ДП "Житомирський бронетанковий завод", в якому відповідач просив суд визнати виключними обставини, що вплинули на порушення строків виконання договірних зобов'язань, і зменшити розмір штрафу і пені на 99 %, посилаючись на положення частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України та статті 83 Господарського процесуального кодексу України.
Рішенням Господарського суду м. Києва від 26.07.2017, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2017, позов задоволено частково, стягнуто з ДП "Житомирський бронетанковий завод" на користь Міністерства оборони України пеню в розмірі 0,1 % від вартості непоставленої продукції за кожен день прострочення - 32 821,46 грн, штраф за прострочення понад 30 днів строків поставки - 53 430,28 грн, облікову ставку Національного банку України - 1 903,00 грн.
Суди з'ясували, що відповідач не виконав зобов'язання у строк, передбачений договором, установивши також, що ненадання послуг з ремонту продукції у строки, визначені договором, зумовлено значним навантаженням відповідача з виконання інших договорів, укладених із позивачем, обмеженою кількістю необхідних комплектуючих на ринку України, що потрібні для виконання необхідного обсягу послуг за договором, а також поставкою позивачем для проведення відповідачем ремонту виробів, що не відповідали умовам договору. За таких обставин суди дійшли висновку про зменшення розміру штрафних санкцій на 50 %.
Не погоджуючись із судовими рішеннями у справі, ДП "Житомирський бронетанковий завод" у касаційній скарзі просить рішення Господарського суду м. Києва від 26.07.2017 і постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2017 скасувати, прийняти нове рішення, яким зменшити штрафні санкції на 99 %, наголошуючи на залишенні судами поза увагою відсутності належного обґрунтування прокурором наявності підстав для представництва у цьому випадку та недоведеності прокурором, що юридичний департамент Міністерства оборони України неналежним чином здійснює правову роботу.
Скаржник також вважає, що установивши неправомірність дій позивача щодо виконання умов договору в частині передачі необумовленого договором виробу, а також наслідки такого невиконання, а саме збільшення часу для проведення ремонту та збільшення обсягу робіт, суди зменшили штрафні санкції лише на 50 %, що, враховуючи наявність збитків, яких зазнав скаржник, є необ'єктивним.
Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржені у справі судові рішення, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як убачається із матеріалів справи та установлено судами, 03.03.2016 між Міністерством оборони України (замовник) і ДП "Житомирський бронетанковий завод" (виконавець) укладено договір про закупівлю послуг за державні кошти № 342/3/5/16/20, за умовами якого відповідач зобов'язався надати позивачеві послуги з ремонту та технічного обслуговування продукції за номенклатурою, у кількості, у терміни та за цінами, зазначеними у календарному плані надання послуг, що є невід'ємною частиною договору, а позивач зобов'язався прийняти та оплатити ці послуги.
Згідно з укладеними між сторонами додатковими угодами строк дії договору пролонговано до 31.05.2017. Строк виконання зобов'язань відповідача за договором становить: до 28.02.2017 - надання послуг з ремонту однієї одиниці продукції, а до 30.03.2017 - надання звітних документів, які підтверджують використання попередньої оплати в сумі 763 289,81 грн.
Згідно з пунктом 7.2 договору за порушення терміну надання послуг, відповідач сплачує позивачеві пеню у розмірі 0,1 % вартості послуг, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7 % зазначеної вартості. У разі неповернення попередньої оплати (її частини) або ненадання в строк, зазначений у договорі, звітних документів на підтвердження факту надання послуг на суму отриманої попередньої оплати відповідач сплачує позивачеві пеню в розмірі однієї облікової ставки Національного банку України від суми отриманої попередньої оплати або залишку невикористаних коштів за кожен день прострочення.
За змістом статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 629  Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини 1 статті 901 цього Кодексу за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Суди попередніх інстанцій установили, що позивачем на користь відповідача здійснено попередню оплату в сумі 763 289,81 грн, що підтверджується вимогою на оплату від 01.02.2017 № 342/8/9.
При цьому, як установлено судами, згідно з актом приймання-передавання виробів від 20.06.2017 № 1 та актом приймання наданих послуг від 06.07.2017 № 1 відповідачем повністю виконані зобов'язання за договором.
Отже, як установлено судами, відповідач не виконав зобов'язання у строк, установлений договором.
Предметом спору у цій справі є вимога прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про стягнення з ДП "Житомирський бронетанковий завод" про стягнення на користь Міністерства оборони України штрафних санкцій за договором про закупівлю послуг за державні кошти від 03.03.2016 № 342/3/5/16/17 у зв'язку із простроченням відповідачем виконання зобов'язань за договором понад 30 днів за період із 01.03.2017 по 12.04.2017.
За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з положеннями статей 525, 526, 530 цього Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. 
За змістом статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Відповідно до статті 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
Ураховуючи положення чинного законодавства та установлені обставини справи, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для нарахування відповідачеві штрафних санкцій за прострочення виконання договірних зобов'язань.
При цьому, як убачається із матеріалів справи, ДП "Житомирський бронетанковий завод" подало до суду першої інстанції клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, в якому відповідач просив визнати обставини, викладені ним у клопотанні, виключними і такими, що вплинули на порушення строків виконання договірних зобов'язань, та зменшити розмір штрафу і пені на 99 %.
Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини 1, 2 статті 217 Господарського кодексу України).
Штрафними санкціями відповідно до частини 1 статті 230 цього Кодексу визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.
Виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими Господарським кодексом України та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України (частина 1 статті 199 Господарського кодексу України).
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України  (у редакції, чинній до 15.12.2017, яка діяла на час звернення до суду та прийняття оскаржуваних рішень) господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.
Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. 
Аналогічні принципи наведено у статті 233 Господарського кодексу України, за змістом  якої у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній до 15.12.2017, яка діяла на час розгляду судами справи) передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. 
Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, установив, що ненадання відповідачем послуг із ремонту частини продукції у визначені строки зумовлено великим навантаженням відповідача з виконання інших договорів, укладених із позивачем, обмеженою кількістю необхідних комплектуючих на ринку України, що потрібні для виконання необхідного обсягу послуг за договором. 
Крім того, суди установили, що 06.10.2016 комісією ДП "Житомирський бронетанковий завод" одиницю продукції, яка підлягала ремонту за договором, прийнято від представника позивача за приймальним актом № 4024-01. За результатами проведення дефектування виробу комісією складено акт попереднього зовнішнього огляду комплектності та технічного стану виробу, з якого вбачається, що виріб підлягає капітальному ремонту. Отже, причиною невчасного виконання відповідачем зобов'язань за договором є поставка для проведення ремонту виробів, які не відповідали умовам договору, а саме поставка у розукомплектованому стані, що підтверджується відповідним актом. Наведене, у свою чергу, зумовило потребу додаткового часу для проведення ремонту виробу у зв'язку зі значним збільшенням обсягу робіт.
Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що викладені обставини мають істотне значення для визначення розміру штрафних санкцій та є підставою для їх зменшення на 50 %.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, ДП "Житомирський бронетанковий завод" просить скасувати судові рішення у справі та прийняти нове рішення, яким зменшити розмір штрафних санкцій на 99 %, не погоджуючись із судовими рішеннями саме щодо такого зменшення. 
Проте зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, відповідно до статті 83 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних судових рішень) є правом суду, яким він користується у разі встановлення відповідних обставин, а не обов'язком.
Щодо доводів ДП "Житомирський бронетанковий завод" наведених у касаційній скарзі, про відсутність належного обґрунтування прокурором підстав для представництва у цьому випадку інтересів держави колегія суддів зазначає таке.
Згідно з частиною 1 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
За змістом частини 3 статті 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті, якою передбачена необхідність обґрунтування прокурором у суді наявність підстав для представництва.
Відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній  до 15.12.2017, яка діяла на час подання позову та прийняття судових рішень) господарський суд порушує справи за позовами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що у позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, за відсутності ж такого органу або відсутності у нього повноважень зазначає про це в позовній заяві. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді. 
Як убачається зі змісту позовної заяви, прокурор зазначив, зокрема, що згідно з положеннями законів України "Про оборону України" і "Про Збройні Сили України" фінансування потреб національної оборони та Збройних Сил України здійснюється виключно за рахунок Державного бюджету України. Міністерство оборони України безпосередньо здійснює керівництво Збройними силами України і є центральним органом виконавчої влади і військового управління, що забезпечує державну політику у сфері оборони держави, і шкода, спричинена Міністерству оборони України внаслідок  невиконання зобов'язань постачальниками продукції оборонного значення, є безпосередньо шкодою інтересам держави.
Прокурор, звертаючись до суду, наголосив, що орган державної влади - Центральне бронетанкове управління Збройних Сил України Озброєння Збройних Сил України належним чином не виконує своїх обов'язків щодо контролю за своєчасністю та повнотою виконання відповідачем своїх зобов'язань, заходів щодо захисту інтересів держави в особі Міністерства оборони України у разі реального їх порушення не вживає, позовну роботу не проводить, що спростовує доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі.
Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній з 15.12.2017, що діяла на час здійснення касаційного провадження), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
За змістом частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведені положення законодавства та обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, зокрема щодо неналежного виконання відповідачем договірних зобов'язань, а також наявність обставин, які мають істотне значення для визначення розміру штрафних санкцій і зменшення їх розміру на 50 %, колегія суддів зазначає, що оскаржені у справі судові рішення ухвалено із додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для їх скасування немає.
Викладені у касаційній скарзі аргументи не можуть бути підставою для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій, оскільки вони не спростовують висновків судів і фактично зводяться до незгоди із зменшенням розміру штрафних санкцій, що згідно з положеннями процесуального законодавства є правом, а не обов'язком суду.
Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).
Керуючись статтями 300, 301, пунктом 1 частини 1 статті 308, статтями 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційну скаргу Державного підприємства "Житомирський бронетанковий завод" залишити без задоволення.
2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2017 і рішення Господарського суду м. Києва від 26.07.2017 у справі № 910/7742/17 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                               Т.Б.  Дроботова

Судді:                                                                                                            І.С. Берднік

                                                                                                        В.Я. Погребняк