Постанова
Іменем України
 
30 серпня 2018 року
 
м. Київ
 
справа №  340/78/16-ц
провадження № 61-25428св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С. (суддя-доповідач), ПророкаВ. В., 
Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
представник відповідача - ОСОБА_6,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 березня 2017 року, у складі колегії суддів: Горблянського Я. Д., Девляшевського В. А., Фединяка В. Д.,
ВСТАНОВИВ :
 
У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики. 
 
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_4 перераховано на картковий рахунок ОСОБА_5 31 жовтня 2013 року -грошові кошти в сумі 
124 230 грн, що підтверджується платіжним дорученням, та 29 листопада 2013 року - 15 000 грн, що підтверджується двома квитанціями 
ПАТ «Акцент-банк» по 7 500 грн.
05 березня 2015 року між сторонами було укладено письмовий договір позики терміном до 31 грудня 2015 року на суму 489 230 грн, яка включала в себе раніше отриману відповідачем та неповернуту ним позику в розмірі 139 230 грн. Факт передання грошей на загальну суму 350 000 грн підтверджується двома видатковими касовими ордерами на суму 
200 000 грн та 150 000 грн відповідно.
 
Відповідач позику не повернув, чим порушив умови договору позики, що стало підставою для звернення ОСОБА_4 до суду з позовом.
 
Справа розглядалась судами неодноразово.
 
Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 09 березня 2016 року, у складі судді Данилюк М. П., позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 489 230 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що факт отримання відповідачем коштів на загальну суму 489 230 грн підтверджується наявними у матеріалах справи та дослідженими судом видатковими касовими ордерами, платіжним дорученням, а також платіжними квитанціями. Відповідачем своїх зобов'язань за договором позики перед позивачем не виконав та передбачену договором позики суму грошових коштів у визначений строк не повернув, що є підставою для її стягнення з останнього. 
 
Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 травня 2016 року рішення місцевого суду скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року рішення апеляційного суду скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 березня 2017 року рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 09 березня 2016 року змінено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики від 05 березня 
2015 року у сумі 350 000 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване доведеністю належними та допустимими доказами наявності підстав для стягнення з ОСОБА_5 боргу за договором позики в сумі 350 000 грн. При цьому відсутність у такому договорі посилань на існування у ОСОБА_5 будь-яких зобов'язань перед ОСОБА_4 не може вказувати на те, що передача коштів на загальну суму 139 230 грн за платіжним дорученням та квитанціями, датованими до підписання договору позики, відбулась в межах виконання умов даного договору. 
 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Зміст доводів касаційної скарги зводиться до посилань на невиконання судом апеляційної інстанції при новому розгляді справи вимог ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року. Заявник вказує, що апеляційним судом не було досліджено обставини справи та не перевірено достовірність доказів.
 
19 грудня 2018 року відповідачем подано до Верховного Суду доповнення до касаційної скарги.
 
Відповідно до частини першої статті 398 ЦПК України особа, яка подала касаційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на касаційне оскарження.
 
Згідно з частиною першою статті 325 ЦПК України (в редакції, на момент ухвалення оскаржуваного рішення та подання касаційної скарги) касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням (ухвалою) апеляційного суду.
 
Враховуючи, що доповнення до касаційної скарги подано за межами строку, визначеного статтею 330 ЦПК України, суд касаційної інстанції їх до уваги не бере.
 
Позивач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направив.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року дану справу передано до Верховного Суду.
 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Касаційна скарга ОСОБА_5 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
У статті 1047 ЦК України зазначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
 
Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
 
Після укладення договору позики всі обов'язки за договором, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
 
Судами установлено, що 05 березня 2015 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_4 (позикодавець) зобов'язується надати ОСОБА_5 (позичальнику), а останній зобов'язується повернути позику, сума якої становить 489 230 грн, у передбаченому цим договором порядку у строк до 31 грудня 2015 року.
 
На підтвердження факту передачі коштів позивачем надано наступні документи: платіжне доручення від 31 жовтня 2013 року на суму 124 230 грн, дві квитанції від 29 листопада 2013 року на загальну суму 15 000 грн, видатковий касовий ордер від 07 березня 2015 року на суму 250 000 грн та видатковий касовий ордер від 24 квітня 2015 року на суму 170 000 грн.
 
Виходячи з умов пункту 4 договору позики, яким визначено, що позика надається після підписання сторонами даного договору та відповідно до потреб позичальника (повністю чи частинами), та враховуючи при цьому, що платіжне доручення від 31 жовтня 2013 року та квитанції 
від 29 листопада 2013 року датовані до підписання договору позики, апеляційний суд дійшов вірного висновку, що сума 139 230 грн не є складовою позикового зобов'язання.
 
При цьому, досліджуючи видаткові касові ордери від 7 березня 2015 року та від 24 квітня 2115 року, апеляційним судом установлено, що підставою видачі коштів, окрім авансу на матеріали та на виготовлення меблів, є також позика 200 000 грн та 150 000 грн відповідно. Факт того, що ОСОБА_5 не було отримано грошових коштів за вищевказаними касовими ордерами останнім не спростовано, доказів внесення до них виправлень чи правок матеріали до суду першої або апеляційної інстанції відповідачем не подано. 
 
У зв'язку з наведеним, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про наявність підстав для стягнення з відповідача боргу за договором позики в сумі 350 000 грн.
 
Посилання у касаційній скарзі на отримання зазначених грошових коштів в рамках діючого на той час договору підряду були предметом дослідження апеляційним судом та додаткового правового аналізу не потребують.
 
Доводи касаційної скарги не ставлять під сумнів правильність застосування апеляційним судом норм матеріального права та дотримання ним норм процесуального права, спрямовані на переоцінку письмових доказів у справі, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції, правильно застосовав до даних правовідносин норми матеріального права, дотримуючись при цьому норм процесуального права, та, зокрема, виконавши вимоги ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики від 05 березня 2015 року в сумі 350 000 грн. 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 березня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                В. С. Висоцька
 
В. В.Пророк
 
І. М.Фаловська