Постанова
Іменем України
07 листопада 2018 року
м. Київ
справа № 638/2475/13-ц
провадження № 61-14906св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
заявник - ОСОБА_3, 
заінтересована особа - ОСОБА_4,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Кіся П. В., Кружиліної О. А., Хорошевського О. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, заінтересована особа - ОСОБА_4.
Заяву обґрунтовано тим, що у 2002 році вона познайомилась з               ОСОБА_4. Протягом двох років вони зустрічалися, а надалі вирішили разом проживати тавести спільне господарство. У січні 2004 року ОСОБА_4переїхав проживати до неї, вони почали мешкати однією сім'єю та були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, але не звертались до державного органу реєстрації актів цивільного стану про реєстрацію шлюбу. Як подружжя, з 2004 року вони ведуть спільне господарство, виховують спільних дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5. У вересні 2006 року вона змінила прізвище з «ОСОБА_3» на «ОСОБА_3». Зі своєю родиною та дітьми вони мешкають з березня 2007 року і на цей час за адресою:  АДРЕСА_1, до березня 2007 року  - за адресою: АДРЕСА_2. Шлюб між нею та ОСОБА_4 вони зареєстрували 18 листопада 2011 року.
Заявник просила встановити факт проживання однією сім'єю                ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 17 листопада 2011 року включно.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2013 року заяву ОСОБА_3 задоволено. Встановлено факт проживання однією сімєю жінки ОСОБА_3 та чоловіка ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу  з 01 січня 2004 року по 17 листопада 2011 року включно.
Задовольняючи заяву ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов висновку, що факт її проживання з ОСОБА_4 однією сім'єю з 01 січня 2004 року по 17 листопада 2011 року підтверджується належними доказами, а тому  підстави для відмови у задоволенні заяви про встановлення факту проживання однією сім'єю відсутні.
Суд першої інстанції виходив з того, що факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з січня                  2004 року підтверджується такими доказами: актом про спільне проживання, відповідно до якого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали та вели спільне господарство за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.11); довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство з експлуатації та обслуговування жилих будинків «Авантаж» від 18 лютого 2013 року, відповідно до якої ОСОБА_3 постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1, а з березня  2007 року разом з чоловіком - ОСОБА_4 та трьома дітьми (а.с.12); фактом спільного відпочинку ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що підтверджується квитками на футбольний матч, фотокартками, анкетою для країн Шенгенської угоди (а. с.16-17); веденням спільного господарства, що підтверджується придбанням предметів побуту  (а. с.19-20).
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2017 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2013 року скасовано. Заяву ОСОБА_3 залишено без розгляду.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що для визначення правового режиму майна встановлення судом факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу має значення у лише випадку, якщо чоловік та жінка не перебувають у іншому зареєстрованому шлюбі. Проте з наданих суду копій актових записів про шлюб № 460 від 21 березня 1992 року та № 2213 від 18 листопада 2011 року установлено, що ОСОБА_4 у період з 21 березня 1992 року по 31 січня 2007 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 (а.с. 61-64).
Апеляційний суд виходив з того, що при зверненні з заявою до суду             ОСОБА_3 зазначила, що встановлення факту її проживання однією сім'єю з ОСОБА_4 необхідне для того, щоб надалі не виникало будь-яких спорів щодо прав та обов'язків перед третіми особами та визначення частки у спільному сумісному майні подружжя, яке набувалося під час їхнього подружнього життя чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а отже, самою ОСОБА_3 було зазначено, що встановлення відповідного факту необхідне для вирішення можливих спорів щодо прав та обов'язків перед третіми особами.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу на вказане судове рішення саме у зв'язку із наявністю спорів про право з ОСОБА_3
Апеляційний суд виходив з того, що посилання у заяві про встановлення факту проживання однією сім'єю щодо визначення частки у спільному сумісному майні подружжя, яке набувалося під час їхнього життя як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, за відсутності спору між ними, для її досягнення встановлення такого факту у порядку окремого провадження не потребується.
У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на ухвалу апеляційного суду, у якій просила скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
21 вересня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за цією касаційною скаргою. 
26 жовтня 2018 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до розгляду.
23 березня 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційним судом порушено вимоги статті 305 ЦПК України. Судові повістки про призначення справи до розгляду вона не отримувала. Судову повістку отримала лише на 30 серпня 2017 року, але за станом за здоров'я вона не мала можливості брати участь  у справі, а тому звернулася до суду із заявою про відкладення розгляду справи та додала до неї медичну довідку. Вона не мала можливості укласти договір з кваліфікованим адвокатом. Повноваження представника ОСОБА_10 вона припинила 15 серпня 2017 року у зв'язку з його діями всупереч її інтересам та на користь опонентів, про що негайно було повідомлено ОСОБА_10
Апеляційним судом порушено вимоги частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року, поважних підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження у заявника не було, оскільки ОСОБА_9 була обізнана про оскаржуване рішення ще 02 липня 2015 року.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10 листопада 2016 року (справа № 638/2475/13-ц, апеляційне провадження 22-ц/790/6573/16) апеляційна скарга ОСОБА_11 на це ж рішення суду від                                       01 квітня 2013 року визнана неподаною та повернута заявнику, а отже, його дружині (партнеру по бізнесу) ОСОБА_9 було відомо про оскаржуване рішення.
Апеляційний суд безпідставно поновив ОСОБА_9 строк на апеляційне оскарження з тих підстав, що останній стало відомо про оскаржуване рішення після отримання копії ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 травня 2017 року у цивільній справі 638/3459/17, але вона не надала обґрунтованих доказів, які можливо вважати підставами для поновлення строку на апеляційне оскарження.
Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15 травня        2007 року, згідно з яким колишню дружину її чоловіка позбавлено батьківських прав стосовно синів ОСОБА_12 та ОСОБА_13, на час перебування ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 з 21 березня 1992 року по 06 листопада 2001 року встановлено, що з 1998 року остання змінила місце свого проживання, залишивши синів проживати з батьком. Отже, цим рішенням установлено, що шлюбно-сімейні відносини між ними фактично припинені з 1998 року.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 листопада             2001 року шлюб ОСОБА_4 з ОСОБА_8 розірвано та встановлено, що їхні шлюбні відносини припинились ще в 1998 році. За рішенням Апеляційного суду Харківської області від 10 вересня 2013 року у справі № 638/2186/13-ц колишній дружині ОСОБА_4 - ОСОБА_8 відмовлено в позові про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ спільного майна подружжя з тих підстав, що під час розгляду справи встановлено, що фактично шлюбні відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 припинені з 1998 року, і що з 01 січня 2004 року вона з ОСОБА_4 спільно проживали поАДРЕСА_2, а з березня 2007 року - в квартирі АДРЕСА_1.
З січня 2004 року вона з ОСОБА_4 проживала однією сім'єю. До офіційної реєстрації шлюбу у них народилися діти: ОСОБА_5, 08 квітня 2006 року, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5. На час її звернення до суду з заявою у порядку окремого провадження не існувало жодних спорів про право. Відкриваючи апеляційне провадження апеляційний суд помилково послався на норму частини першої статті 292 ЦПК України 2004 року та правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15. Рішення суду першої інстанції не порушує прав ОСОБА_9, оскільки правовідносини між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 виникли лише 30 грудня     2013 року, тобто у період проживання її з чоловіком у зареєстрованому шлюбі. Апеляційним судом порушено принцип правової (юридичної) визначеності. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у рішеннях «Совтранс-Холдинг проти України» та «Брумареску проти Румунії», «Рябих проти Російської Федерації» існує усталена практика конвенційних органів щодо визначення основного елементу верховенства права принципу правової (юридичної) визначеності, тобто у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило у законну силу не може бути поставлено під сумнів.
Рішення апеляційного суду ухвалено без її участі, без урахування встановлених фактів судовими рішеннями, що набрали законної сили.
У листопаді 2017 року ОСОБА_9 подала до суду касаційної інстанції заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що ухвала апеляційного суду є законною і обґрунтованою, всі висновки суду відповідають установленим обставинам справи, а тому відсутні підстави для її скасування.
У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_9 посилається на те, що клопотання ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи у зв'язку з перебуванням у медичному закладі підтверджує факт її обізнаності про дату та час судового засідання. Відповідно до частини другої статті 305 ЦПК України 2004 року неявка сторін та інших осіб у судове засідання не перешкоджає розглядові справи. Створення іншої сім'ї у період існування інших зареєстрованих правовідносин суперечить моральним засадам суспільства. ОСОБА_3 у заяві про встановлення факту проживання однією сім'єю, поданій до суду першої інстанції, зазначалось про причини звернення із такою заявою у зв'язку з виникненням наступних спорів щодо прав та обов'язків перед третіми особами. Іншою метою ОСОБА_3 зазначала необхідність у визначенні частки у спільному майні подружжя, яке набуто під час їхнього подружнього життя. Суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що на час звернення до суду існував спір про право на майно. Навіть якщо ОСОБА_4 визнає право заявника на частину мана, придбаного за час спільного проживання з нею, не спростовує майнового характеру судового процесу, що визначає його як позовне провадження.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18 листопада 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.10).
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5                  (а.с.13-15).
Заявник змінила прізвище «ОСОБА_3» на «ОСОБА_3» 12 вересня 2006 року, що підтверджується свідоцтвом про зміну імені (а. с. 21).
Відповідно до частини першої, пункту 5 частини другої статті 234 ЦПК України 2004 року окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, окрім іншого, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу має юридичне значення, оскільки згідно зі статтею 74 Сімейного кодексу України (далі -СК України), якщо чоловік і жінка проживають однією сім'єю, однак не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, нажите ними під час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Верховний Суд виходить з того, що для визначення правового режиму майна встановлення судом факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу має значення у лише випадку, коли вказані чоловік та жінка не перебувають іншому зареєстрованому шлюбі.
При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 у період з 21 березня 1992 року по 31 січня 2007 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 (а. с. 61-64), що підтверджується копіями актових записів про шлюб від 21 березня 1992 року № 460 та від 18 листопада 2011 року № 2213.
Відповідно до частини третьої статті 235 ЦПК України 2004 року справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.
Відповідно до пункту 5 частин першої та другої статті 256 ЦПК України              2004 року суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Згідно із частиною першою статті 259 ЦПК України 2004 року у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.
Аналізуючи зазначені норми права, апеляційний суд виходив з того, що у порядку окремого провадження може бути розглянута заява про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема про проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, з метою охорони прав та інтересів особи, яка звертається з такою заявою, або створення їй умов здійснення її особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Встановлення факту не повинно пов'язуватися з наступним вирішенням спору про право та впливати на обсяг цивільних прав та обов'язків в інших правовідносинах третіх осіб, які не були залучені до участі у справі як заінтересовані особи. Інакше така заява не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, а відповідний факт за наявності спору про право має бути встановлений у справі в порядку позовного провадження.
З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції виходив з того, що при зверненні з заявою до суду ОСОБА_3 зазначала, що встановлення факту її проживання одні'єю сім'єю з ОСОБА_4 необхідне для того, щоб надалі не виникало будь-яких спорів щодо прав та обов'язків перед третіми особами та визначення частки у спільному сумісному майні подружжя, яке набувалося під час їхнього подружнього життя чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Таким чином, ОСОБА_3 зазначила, що встановлення відповідного факту необхідне для вирішення можливих спорів щодо прав та обов'язків перед третіми особами.
Верховний Суд зауважує, що з урахуванням  положень  частини першої статті 2, частини першої статті 4 ЦПК України захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси.
Встановлено, що ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2013 року у зв'язку з наявністю відповідних спорів про право з ОСОБА_3, оскільки остання у позові про визнання недійсними правочинів посилається на оскаржуване рішення суду першої інстанції як на підставу встановлення судом факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року по 17 листопада 2011 року.
Крім того, в заяві ОСОБА_3 посилається також на те, що встановлення  вказаного факту необхідно для визначення частки у спільному сумісному майні подружжя, яке набувалося під час їхнього подружнього життя чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що за відсутності спору між ними, встановлення відповідного факту в порядку окремого провадження не потребується.
Відповідно до частини шостої статті 235 ЦПК України 2004 року, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення заяви без розгляду, оскільки між сторонами виник спір про право і встановлення цього факту пов'язано з наступним вирішенням спору про право, та впливає на обсяг цивільних прав та обов'язків в інших правовідносинах третіх осіб, які не були залучені до участі у справі як заінтересовані особи.
Верховний Суд погоджується з таким висновком апеляційного суду з огляду на встановлені апеляційний судом обставини і спори, які розглядаються в судах (№ 638/3459/17; № 638/16797/15-ц). 
Доводи касаційної скарги про те, що у порушення вимог статті 305 ЦПК України 2004 року суд апеляційної інстанції розглянув заяву без участі ОСОБА_3, незважаючи на подане нею клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з перебуванням у медичному закладі, не заслуговують на увагу суду, з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої статті 305 ЦПК України 2004 року апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.
Як вбачається з матеріалів справ, розгляд справи у суді апеляційної інстанції призначено на 16 серпня 2017 року (а. с. 112) і 15 серпня 2017 року від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_10 до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з його участю у іншому суді (а. с. 116). 16 серпня 2017 року розгляд справи відкладено на 30 серпня 2017 року  (а. с. 119). 30 серпня 2017 року ОСОБА_3 подала повторно заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з припиненням повноважень її представника ОСОБА_10 (а. с 130) та оформленням договору з кваліфікованим адвокатом.
У матеріалах справи наявні зворотні повідомлення про вручення ОСОБА_3 судових повісток на 16 серпня 2017 року та 30 серпня 2017 року, а також її клопотання та її представника про відкладення розгляду справу  (а. с. 116, 124).
Верховний Суд бере до уваги, що заявник повідомлялася належним чином  про розгляд справи, апеляційний суд вирішив питання щодо можливості розгляду справи без її участі відповідно до вимоги цивільного процесуального закону.
Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд зауважує, що ОСОБА_3 не навела такі аргументи, які б свідчили, що її участь в судовому засіданні чи її представника вплинула б на її результат вирішення спору.
Доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що за заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15травня 2007 року та рішенням Апеляційного суду Харківської області від 10 вересня 2013 року у справі № 638/2186/13-ц встановлено, що фактично шлюбні відносини між ОСОБА_4 та його колишньою дружиною ОСОБА_8 припинено з 1998 року, а з 01 січня 2004 року він проживав з ОСОБА_3 однією сім'єю, не заслуговують на увагу суду касаційної інстанції, оскільки зазначені обставини встановлюються при розгляді вказаного спору у позовному провадженні
Посилання у касаційній скарзі щодо безпідставного поновлення             ОСОБА_9 строку на апеляційне оскарження, Верховний Суд відхиляє, з огляду на таке.
Згідно із частиною першою статтею 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Відповідно до частини першої статті 73 ЦПК України 2004 року суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 03 липня 2017 року апеляційну скаргу представника              ОСОБА_9 - ОСОБА_15 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2013 року залишено без руху та надано строк для усунення недоліків п'ять днів для сплати судового збору та тридцять днів для звернення до суду із заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження.
На виконання цієї ухвали суду, 31 липня 2017 року ОСОБА_9 подала клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, при цьому у апеляційні скарзі посилалася на те, що строк пропущено з поважних причин, оскільки вона не була стороною у справі, про існування судового рішення дізналась під час слухання справи у Дзержинському районному суді м. Харкова за її участі.
Отже, виходячи з наведеного суд апеляційної інстанції вважав за можливим задовольнити клопотання ОСОБА_9 та поновити їй строк на подання апеляційної скарги, оскільки наведені обставини свідчать про поважність причини пропуску строку на оскарження рішення суду.
Посилання у касаційній скарзі щодо безпідставного застосування судом апеляційної інстанції статті 292 ЦПК України 2004 року не заслуговують на увагу, з огляду на таке. 
Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_9 не є особою, яка брала участь у справі, проте встановлені рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2013 року обставини впливають на її права та обов'язки.
Крім того, із змісту наявної у матеріалах справи копії позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_9 про визнання правочину недійсним та визнання права власності на частку майна (справа № 638/3459/17) вбачається, що ОСОБА_3 як на підставу для задоволення позову посилається на те, що з урахуванням формування частки ОСОБА_4 у договорі про спільну діяльність у формі простого товариства від 18 березня 2004 року (у редакції від 05 лютого 2005 року) за час спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, частка ОСОБА_4 є спільною сумісною власністю подружжя. Отже, встановлення вказаного факту зумовлене спорами щодо прав та обов'язків ОСОБА_3 перед ОСОБА_9
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанцій. 
Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час розгляду справи суд апеляційної інстанцій правильно застосував норми матеріального  та процесуального права, а тому рішення суду апеляційної інстанції відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2017 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                   В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                              В. О. Кузнєцов
                                                                                              А.С. Олійник
                                                                                              О.В. Ступак
                                                                                                Г. І. Усик