Постанова
іменем України 
06 листопада 2018 року
м. Київ
справа № 537/4241/17
провадження № 51-6621км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                  ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,                                                
                                                                     
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу першого заступника прокурора Полтавської області на ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від  22 березня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 
№ 12017170110001328, за обвинуваченням 
 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Лозової Харківської області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості, 
 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини  
За вироком Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 жовтня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 185 КК до обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням на строк 1 рік та відповідно до ст. 76 КК на засудженого покладено обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без згоди органів з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації. 
Вироком установлено, що 26 липня 2017 року ОСОБА_6 близько 01:00, перебуваючи на території виробничого підрозділу «Кременчуцька дистанція колії» Регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця», розташованому на вул. Леонова, 66 у м. Кременчуці, таємно викрав майно зазначеного виробничого підрозділу на суму 5576 грн.  
Апеляційний суд Полтавської області ухвалою від 22 березня 2018 року вирок щодо ОСОБА_6 змінив: призначив засудженому покарання за ч. 1 
ст. 185 КК у виді виправних робіт на строк 1 рік з відрахуванням у дохід держави 20 % із суми заробітку та звільнив засудженого від відбування покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».
У решті вирок щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
.           У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх вимог прокурор зазначає, що: апеляційний суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання у виді виправних робіт, не врахував, що такий вид покарання не призначається особам, які не працюють; всупереч вимогам ст. 420 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) ухвалою фактично скасував рішення місцевого суду щодо звільнення засудженого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК; порушуючи вимоги ст. 419 КПК, не мотивував свого рішення щодо призначення більш м`якого  покарання, ніж того, що просив прокурор в апеляційній скарзі.   
  
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав доводи касаційної скарги та просив скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.  
 
Мотиви Суду         
            Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Частиною 2 ст. 433 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Розглядаючи касаційну скаргу прокурора на ухвалу апеляційного суду,  колегія суддів дійшла висновку про таке.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Апеляційний суд зазначених вимог закону не дотримався.
Змінюючи вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання, суд апеляційної інстанції призначив останньому за
 ч. 1 ст. 185 КК покарання у виді виправних робіт на строк 1 рік з відрахуванням у дохід держави 20 % із суми заробіткузасудженого та звільнив останнього від відбування покарання на підставі акта амністії.
Разом із тим, частиною 1 ст. 57 КК передбачено, що покарання у виді виправних робіт встановлюється на строк від шести місяців до двох років і відбувається за місцем роботи засудженого. Отже, зазначене покарання може бути призначено тільки працюючим особам.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 ніде не працює, а тому такий вид покарання, як виправні роботи, у цьому випадку не може бути призначено засудженому.
Отже,  рішення суду апеляційної інстанції ухвалено за порушенням норм матеріального права.
Крім того, апеляційний суд не дотримався вимог процесуального закону щодо провадження в суді апеляційної інстанції.
Місцевим судом ОСОБА_6 було звільнено від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Апеляційний суд за результатами розгляду постановив ухвалу, якою призначив засудженому покарання у виді виправних робіт, які належить відбувати реально. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції судовим рішенням у формі ухвали погіршив становище засудженого, оскільки фактично скасував рішення місцевого суду про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК. Відповідно до вимог ст. 420 КПК таке рішення апеляційний суд міг прийняти тільки шляхом ухвалення нового вироку.
Та обставина, що ОСОБА_6 підлягає звільненню від покарання на підставі акта амністії, не впливає на обов`язок суду дотриматися вимог ст. 420 КПК.   
Згідно зі ст. 412 КПК істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
З огляду на те, що рішення апеляційного суду ухвалено з порушенням норм матеріального права та процесуального закону щодо провадження в суді апеляційної інстанції, його ухвала не може вважатися такою, що відповідає вимогам ст. 370 КПК.
Зважаючи на наведене, ухвала Апеляційного суду Полтавської області 
від  22 березня 2018 року підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду справи в суді апеляційної інстанції, під час якого апеляційному суду необхідно ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення. 
Ураховуючи викладене, касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню.  
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
 
ухвалив:
 
Касаційну скаргу першого заступника прокурора Полтавської області задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від  22 березня 2018 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.  
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                    ОСОБА_3