Постанова
Іменем України 
 
10 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 692/187/17 
провадження №61-26931ск18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., ХоптиС. Ф.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Черкаської області, у складі колегії суддів: Гончар Н. І., Ювшина В. І., Пономаренка В. В., від 27 червня 2017 року,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до         ОСОБА_5 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, що продовжує навчання.
Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що її батьки, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 жовтня 1998 року по 05 квітня 2002 року. Після розірвання шлюбу вона проживає разом зі своєю матір'ю, яка несе витрати на її утримання. Відповідно до рішення Драбівського районного суду Черкаської області ОСОБА_5 сплачував на користь ОСОБА_6 на утримання ОСОБА_4 аліменти до досягнення останньою повноліття у розмірі 1/4 частини від всього заробітку (доходу) щомісячно. Наразі вона навчається на першому курсі Навчально-наукового інституту іноземних мов Черкаського національного університету ім. Б.Хмельницького, термін навчання - 4 роки: з 01 вересня 2016 року по 30 червня 2020 року, форма навчання - денна. 
ОСОБА_4, посилаючись на те, що вона не має грошових накопичень та самостійного заробітку, потребує матеріальної допомоги на придбання одягу, взуття, продуктів харчування, на проїзд у транспорті, на   оплату за проживання у гуртожитку, просила суд стягнути із ОСОБА_5 на її користь аліменти на період її навчання у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 20 лютого 2017 року, але не довше, як до досягнення нею двадцяти трьох років, при умові продовження навчання.
Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області, у складі судді Задорожнього В. П., від 10 квітня 2017 року ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позовних вимог.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не має змоги надавати матеріальну допомогу на утримання доньки на період її навчання, що підтверджується встановленими обставинами у рішенні Драбівського районного суду Черкаської області від 09 лютого 2017 року, яке набрало законної сили, у справі № 692/1120/16-ц за позовом ОСОБА_6 до       ОСОБА_5 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка навчається. Вказаним рішення суду ОСОБА_6 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.
Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 27 червня 2017 року рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 10 квітня        2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на період навчання у Навчально-науковому інституті іноземних мов Черкаського національного університету ім. Б.Хмельницького у розмірі          1/4 частини від заробітку (доходу) щомісячно, розпочавши стягнення                  з 20 лютого 2017 року, але не довше, як до досягнення ОСОБА_4 двадцяти трьох років при умові продовження навчання. Рішення у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що районний суд дійшов помилкового висновку про преюдиційність рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 09 лютого 2017 року (справа № 692/1120/16-ц). Ухвалюючи рішення у справі, місцевий суд залишив поза увагою те, що відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на обґрунтування відсутності можливості надавати матеріальну допомогу своїй дочці, яка продовжує навчання та потребує такої матеріальної допомоги. 
У липні 2017 року ОСОБА_5 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати рішення Апеляційного суду Черкаської області     від 27 червня 2017 року та залишити в силі рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 10 квітня 2017 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом повно і всебічно не з'ясовано обставини справи. Апеляційний суд не врахував наявність встановлених обставин у справі № 692/1120/16-ц, які є преюдиційними, та дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 Суд апеляційної інстанції також не врахував, що на його забезпеченні перебувають ще двоє дітей, на утримання яких він сплачує аліменти, а також батьки пенсіонери.
15 вересня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.
Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
16 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
17 травня 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.
Заперечень (відзиву) на касаційну скаргу не надходило.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Судами встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,            є донькою ОСОБА_5 та ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 4).
Згідно довідки Черкаського національного університету ім. Б.Хмельницького № 584 від 28 листопада 2016 року ОСОБА_4 навчається на першому курсі Навчально-наукового інституту іноземних мов Черкаського національного університету ім. Б.Хмельницького, термін навчання 4 роки з 01 вересня       2016 року по 30 червня 2020 року, на денній формі навчання (бюджет) (а.с. 6).
21 грудня 2016 року ОСОБА_6 (матір ОСОБА_4.) звернулася до Драбівського районного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_5,    в якому просила суд стягувати з ОСОБА_5 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян щомісячно, починаючи стягнення від дня пред'явлення позову до суду і до закінчення донькою навчання, але не більше як до досягнення нею 23 років.
Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 09 лютого    2017 року (справа № 692/1120/16-ц) ОСОБА_6 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої             статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
За правилами частини третьої статті 61 ЦПК України, 2004 року, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.
Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто, преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.  
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції не врахував, що рішення у справі № 692/1120/16-ц містить встановлені обставини про доходи відповідача лише станом на 2016 рік та доходи, отримані за оренду землі станом на 03 січня 2017 року. Відповідач під час розгляду справи не надав доказів на підтвердження відсутності можливості надавати матеріальну допомогу своїй дочці, яка продовжує навчатися та потребує такої матеріальної допомоги на момент розгляду справи. 
Доводи ОСОБА_5 про наявність у нього зобов'язання по сплаті аліментів на утримання інших неповнолітніх дітей, а також про те, що на його утриманні перебувають його батьки, не можуть бути підставою для звільнення         ОСОБА_5 від виконання передбачених законом обов'язків по утриманню дочки, яка продовжує навчання і потребує матеріальної допомоги, а отже не впливають на правильність висновків апеляційного суду. 
Крім того, незадовільний майновий стан та наявність інших утриманців, у випадку підтвердження таких обставин належними доказами, можуть бути підставою для зменшення розміру аліментів, що стягуються.
За правилами частини першої статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. 
Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 Сімейного кодексу, яка зокрема передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 Сімейного кодексу України). При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.
Обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років;                           2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
СК України виходить з принципу рівності прав та обов'язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов'язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. 
Пред'являючи позов, позивач зазначала, що потребує матеріальної допомоги батька, посилаючись зокрема на витрати, пов'язанні з навчанням, харчуванням, проживанням у гуртожитку та витрати на проїзд додому.
Встановивши, що позивач досягнула повноліття, продовжує навчання, перебуває на повному матеріальному забезпеченні матері, яка оплачує проживання у гуртожитку, забезпечує одягом, продуктами харчування та всіма необхідними для навчання знаряддями, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача та вірно виходив з того, що відповідач зобов'язаний та спроможний надавати матеріальну допомогу дочці, оскільки зворотного відповідачем не доведено. 
Судом апеляційної інстанції при вирішення справи правильно застосовано вищезазначені норми матеріального права на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України, 2004 року). 
Доводи касаційної скарги та зміст оскарженого судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судового рішення, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 27 червня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді | Є. В. Синельников
| О. В. Білоконь
| С. Ф. Хопта