Постанова
Іменем України
 
31 жовтня 2018 року
місто Київ
 
справа № 148/1577/16-ц
провадження № 61-9517св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,
відповідач - ОСОБА_4,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 09 вересня 2016 року у складі судді Карнауха А. П. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 22 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Стадника І. М., Міхасішина І. В., Войтка Ю. Б.,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулось із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 10 червня 2008 року (б/н) у розмірі 14 506, 61 грн.
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що відповідно до укладеного між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК» (далі - ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_4 договору від 10 червня 2008 року (б/н) позичальник отримав кредит у розмірі 2 600, 00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22, 80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.
У зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 умов договору виникла заборгованість, яка на 31 травня 2016 року становила 14 506, 61 грн та складалася із заборгованості за кредитом у сумі 1 757, 32 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом - 8 266, 23 грн, заборгованості за пенею та комісією - 3 316, 08 грн, а також штрафів: фіксована частина - 500, 00 грн, процентна складова - 666, 98 грн.
Як на правові підстави позову банк посилався на правила статей 509, 525, 526, 527, 530, 598, 599, 610, 615, 629, 1050, 1054 ЦК України.
Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 09 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 22 листопада 2016 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, застосував до спірних правовідносин позовну давність, про яку заявляв відповідач, не встановивши підстав для її переривання.
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило скасувати рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 09 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 22 листопада 2016 року, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Касаційна скарга обґрунтовувалась неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Заявник зазначає, що за умовами договору щомісячні платежі нараховуються до моменту повернення кредиту, який не погашений, а тому є законні підстави стягнути несплачені, але нараховані суми щомісячних платежів у межах трирічної позовної давності, зокрема за період з 31 травня 2013 року до 31 травня 2016 року. На обґрунтування доводів касаційної скарги банк посилався на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15 та від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 22 лютого 2018 року.
Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), а касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 10 червня 2008 року ОСОБА_4 подав до Маньківського відділення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заяву про надання йому кредиту у вигляді встановлення кредитного ліміту на видану кредитну картку № НОМЕР_1. Відповідно до заяви йому оформлено кредитну картку «Універсальна» й встановлено кредитний ліміт у 500, 00 грн зі сплатою 1, 9 % на місяць (22, 8 % на рік) із розрахунку 360 днів у році.
Судом першої інстанції оглянута надана відповідачем картка «Master Сard» № НОМЕР_1, видана на ім'я ОСОБА_4. Термін дії картки - «5/12».
З розрахунку заборгованості за договором від 10 червня 2008 року (б/н) судами встановлено, що станом на 31 травня 2016 року ОСОБА_4 скористався коштами на кредитному рахунку двічі, у вересні та листопаді 2008 року, отримавши з нього 2 595, 60 грн і 2 575, 00 грн відповідно. Натомість погашення кредиту і процентів за користування ним відбувалися 24 жовтня 2008 року - 2 595, 60 грн, 26 грудня 2008 року - 3, 96 грн, 04 січня 2009 року - 0, 01 грн, 29 січня 2009 року - 178, 00 грн, 30 березня 2009 року - 1 000, 00 грн, разом - на суму 3 777, 57 грн.
Починаючи з 30 червня 2011 року заборгованість за кредитом в сумі 1 757, 32 грн вважається простроченою і є незмінною у той час як банк продовжив нараховувати проценти за користування кредитом, які станом на 31 травня 2016 року становили 8 266, 23 грн, комісію - 3 316, 08 грн, штрафи - 1 166, 98 грн.
Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд застосовує їх системний аналіз.
Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Задля належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.
Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.
У статті 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами 
(з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.
Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України у постанові від 19 березня 2014 року у справі №  6-14цс14 картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (статті 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.
Зважаючи на наведений правовий висновок зі спливом строку дії картки закінчується і строк кредитування. Суди не встановили пролонгації картки, продовження строку кредитування, а тому строк кредитування за кредитним договором у цій справі, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, становить до 31 травня 2012 року.
Таким чином, встановивши, що строк кредитування закінчився 31 травня 2012 року, а з позовом банк звернувся 27 липня 2016 року, висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо сплив позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості за кредитом є правильними та обґрунтованими.
Встановивши фактичні обставини, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили правову природу цивільних відносин між сторонами. Одночасно Верховний Суд визнає помилковим застосування судами першої та апеляційної інстанцій позовної давності як підставу для відмови у задоволенні позову в частині вимог про стягнення з відповідача відсотків та пені, нарахованих за кредитним договором, після спливу строку кредитування. Правильним в оцінці спірних правовідносин є висновок про те, що банк після спливу строку кредитування позбавлений права як кредитор нараховувати відсотки, передбачені кредитним договором, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 
(провадження № 14-10цс18).
У наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду суд зробив висновок про відступлення від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15. Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) відступила від правового висновку Верховного Суду України, що був викладений у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15.
Проте, враховуючи, що окремі недоліки зазначених рішень на впливають на правильність правового результату ухваленого у справі рішення, Верховний Суд, застосувавши правило статті 410 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат - не впливають.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.
Рішення Тульчинський районний суд Вінницької області від 09 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 22 листопада 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                  С. О. Погрібний

                                                                                                            О. В. Ступак

                                                                                                            Г. І. Усик