Постанова
Іменем України
 
24 жовтня 2018 року
місто Київ
 
справа № 308/15228/14-ц
провадження № 61-14317св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І., 
учасники справи:
позивач (заявник) - ОСОБА_3,
відповідачі: приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Капітула Ганна Денисівна, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,
третя особа - Служба у справах дітей Ужгородської міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 03 березня 2016 року у складі колегії суддів: Куцина М. М., Бондаренка Ю. О., Собослоя Г. Г.,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_3 02 грудня 2014 року звернулася до суду з позовом, у подальшому уточненим, до приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Капітули Г. Д. та Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк), третя особа - Служба у справах дітей Ужгородської міської ради, про застосування наслідків недійсності нотаріально посвідченого іпотечного договору № MKMOGI00000211, укладеного 23 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК» (далі - ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_3 про передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1; зобов'язання приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Капітулу Г. Д. виключити з Державного реєстру іпотек і з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна записи щодо перебування в іпотеці та неможливості відчуження квартири АДРЕСА_1
Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що є власником спірної квартири та проживає в ній разом зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з дня укладення договору купівлі-продажу, 24 березня 2006 року.
23 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 укладено договір про іпотечний кредит, забезпечений іпотечним договором від 23 липня 2007 року № MKMOGI00000211, укладеним між названими сторонами. На переконання позивача, іпотечний договір є нікчемним, оскільки його укладено без дозволу органу опіки та піклування не в інтересах неповнолітнього. ОСОБА_3 вважає, що такий договір укладено з порушенням законодавства України та майнових прав дитини позивача, права на користування жилим приміщенням.
Як на правові підстави позову ОСОБА_3 посилалася на правила статей 216, 224 Цивільного кодексу України.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 листопада 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Застосовано наслідки недійсності нотаріально посвідченого іпотечного договору № MKMOGI00000211, укладеного 23 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3, про передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1; зобов'язано приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Капітулу Г. Д. виключити з Державного реєстру іпотек і з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна записи про обтяження іпотекою та запис про заборону відчуження квартири АДРЕСА_1
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що під час укладення договору іпотеки й на момент розгляду справи судом першої інстанції в квартирі АДРЕСА_1 фактично проживала та проживає неповнолітня дитина. Названій дитині належить майнове право на проживання у квартирі, що полягає у користуванні житлом. Суд визнав, що іпотечний договір, укладений без дозволу органу опіки і піклування, є нікчемним правочином, який не створює будь-яких правових наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України).
Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 03 березня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалено нове рішення, згідно з яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалось тим, що у суду були відсутні правові підстави, передбачені частиною першою статті 224 ЦК України, для задоволення позову про застосування наслідків недійсності нотаріально посвідченого іпотечного договору, підписаного ОСОБА_3, оскільки його укладення хоча й відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте це не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права неповнолітнього ОСОБА_5 на користування житлом, яке передано позивачкою в іпотеку банку.
У касаційній скарзі, поданій у березні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просила скасувати рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 03 березня 2016 року та залишити в силі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 листопада 2015 року. Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.
На переконання заявника, апеляційна скарга подана особою, яка не мала повноважень на її подання, зокрема на підставі довіреності, виданої з порушенням вимог законодавства, оскільки секретар Правління банку не є повноважною особою на видачу довіреностей на представництво його інтересів. Також ОСОБА_3 зазначає, що апеляційний суд неправильно застосував правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-384цс15, оскільки він зроблений у справі за спором з іншими фактичними обставинами. Факт порушення житлових прав неповнолітнього сина позивача підтверджувався у судовому засіданні показаннями свідків, а також наявністю позову банку до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки; цим обставинам апеляційний суд не надав належної правової оцінки. Право користування дитиною житлом не залежить від місця реєстрації проживання, а пов'язане з фактичним її місцем проживання.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження, а ухвалою від 21 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 22 березня 2018 року.
Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного 24 березня 2006 року і зареєстрованого у реєстрі за № 390, є власником квартири АДРЕСА_1.
23 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_3 укладений договір про іпотечний кредит № MKMOGI00000211, за умовами якого банк надав ОСОБА_3 у кредит грошові кошти в розмірі 127 000, 00 грн на споживчі цілі, поліпшення якості квартири.
На забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором 23 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 укладений іпотечний договір, зареєстрований в реєстрі за № 1596, за умовами якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцю на праві приватної власності.
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином ОСОБА_3
Позивачем у суді першої інстанції на підтвердження факту проживання неповнолітнього сина у квартирі АДРЕСА_1 надано довідку ДП Радгосп-завод «Ужгородський» від 19 травня 2014 року (б/н), згідно з якою позивачка разом зі своїм сином ОСОБА_5 постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 з 24 березня 2006 року.
Представником банку у суді першої інстанції на заперечення зазначеного факту надано дві довідки, а саме: довідка КП «ЖРЕР №3» від 19 липня 2007 року № 65, відповідно до якої позивачка разом зі своїм сином проживала у квартирі АДРЕСА_2 та довідка ДП Радгосп-завод «Ужгородський» від 17 липня 2007 року АДРЕСА_3 проживає і зареєстрована тільки позивачка зі своїм чоловіком без зазначення неповнолітніх дітей.
Подані сторонами у справі довідки щодо місця та часу проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 визнані апеляційним судом різними за змістом та взаємовиключними.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).
За правилом частини першої статті 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним.
Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що нікчемним є правочин у разі його вчинення без дозволу органу опіки та піклування у визначених законом випадках, зокрема за статтею 71 ЦК України, відповідно до якої опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов'язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна. Піклувальник має право дати згоду на вчинення правочинів, передбачених частиною першою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування.
Відповідно до статей 58, 59 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена.
Згідно з частиною першою статті 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.
Отже, зі змісту частини першої статті 71, частини першої статті 224 ЦК України, правочин є нікчемним, якщо його вчинено опікуном всупереч інтересам дитини без дозволу органу опіки та піклування, а згода цього органу необхідна лише у випадку, коли дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується.
ОСОБА_3 є матір'ю неповнолітньої дитини та відповідно до наведених правил законодавства її законним представником. Іпотекодавець не є опікуном неповнолітнього, а тому на неї не поширюються обмеження, передбачені статтею 71 ЦК України. За таких обставин помилковим є посилання на нікчемність договору іпотеки відповідно до правила частини першої статті 224 ЦК України.
Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-232цс16, підстав відступити від якого Верховний Суд не встановив.
Зважаючи на наведене, неотримання батьками як законними представниками неповнолітніх дітей згоди на укладення іпотечного договору не дає підстав для висновку про нікчемність такого правочину відповідно до вимог Закону.
Оскаржуване рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості. 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Наведені в касаційній скарзі доводи про відсутність повноважень у представника банку на подання апеляційної скарги у зв'язку з видачею її неповноважною особою відхилені Верховним Судом, оскільки спростовані протоколом позачергового засідання Правління ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 23 вересня 2011 року № 12, відповідно до якого секретарю Правління банку надано повноваження підписання від імені банку довіреностей. А отже, відсутні підстави стверджувати, що особа, яка звернулася в інтересах банку, діяла без отримання відповідних повноважень на представництво у судах.
Доводи касаційної скарги про неправильне застосування правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-384цс15, відхилені Верховним Судом, оскільки не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, мають формальний характер.
Верховний Суд визнає помилковим довід суду апеляційної інстанції в тій частині висновків, що у суду були відсутні правові підстави, передбачені частиною першою статті 224 ЦК України, для задоволення позову про застосування наслідків недійсності іпотечного договору, підписаного ОСОБА_3, через те, що його укладення хоча й відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте це не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права неповнолітнього ОСОБА_5 на користування житлом, яке передано позивачкою в іпотеку банку. З наведених причин правила статей 71 та 224 ЦК України до спірних відносин не застосовуються, а тому не можуть слугувати підставами недійсності зазначеного правочину. Проте, така помилка не вплинула на, в цілому, вірний висновок суду апеляційної інстанції, а тому не може слугувати підставою для скасування правильного по суті рішення з формальних підстав.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, в цілому, правильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, зробивши обґрунтований висновок про відсутність підстав для застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину, а тому рішення апеляційного суду підлягає залишенню без змін. 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 03 березня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 В. А. Стрільчук

Судді                                                                                                              В. О. Кузнєцов

                                                                                                                        С. О. Погрібний

                                                                                                                        О. В. Ступак

                                                                                                                        Г. І. Усик