ПОСТАНОВА
Іменем України

02 жовтня 2018 року 
м. Київ
справа №815/6360/16
адміністративне провадження №К/9901/732/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),
суддів: Мороз Л.Л.,  Бучик А.Ю., 

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2017 року (суддя Танцюра К.О.) та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2017 року (головуючий суддя Потапчук В.О., судді: Семенюк Г.В., Шеметенко Л.П.) у справі №815/6360/16 за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондратюка Віктора Станіславовича, третя особа Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», про визнання протиправним та скасування запису, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондратюка Віктора Станіславовича, третя особа Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк", про визнання протиправним та скасування запису в Державному реєстрі іпотек про зміну умов обтяження квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1, внесений 9 листопада 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратюком В.С.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що спірний запис вчинено з порушенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), зокрема, незаконно змінено іпотекодержателя з ПАТ «Сведбанк» на ПАТ «Дельта Банк». Крім того, на думку позивача, документом, що підтверджує перехід речового права на нерухоме майно у спірній ситуації має бути додатковий договір або додаткова угода про внесення змін до договору іпотеки.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2017 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили, що 15 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №1503/0708/45-029, , відповідно до якого, банк надав позичальнику кредит у розмірі 55 980 доларів США на строк до 15 липня 2038 року, а позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати своє зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим Договором.

В якості забезпечення виконання основного зобов'язання у той же день між Банком, як іпотекодержателем, та позичальником, як іпотекодавцем, було укладено іпотечний договір №1503/0708/45-029-Z-1, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателя нерухоме майно, а саме, квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 34,3 кв.м.

Згідно з Інформаційною довідкою з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, 15 липня 2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу накладено заборону на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. 

В подальшому між ПАТ «Сведбанк» (який є правонаступником ВАТ «Сведбанк»), як продавцем, та ПАТ «Дельта Банк», як покупцем, 25 травня 2012 року укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого продавець погоджується продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю, а покупець цим погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г.

Згідно виписки із додатку до Акту приймання-передачі прав вимоги, ПАТ«Сведбанк» відступив свої вимоги заборгованості зокрема заставодавця ОСОБА_1 за іпотечним договором №1503/0708/45-029-Z-1 від 15 липня 2008 року.

9 листопада 2012 року приватним нотаріусом зареєстровано обтяження в Державному реєстрі іпотек, реєстраційний номер обтяження 7567195, згідно якого, іпотекодержателем належного ОСОБА_1 на праві приватної власності нерухомого майна (квартири) зазначено ПАТ «Дельта Банк».

Суди попередніх інстанції дійшли висновку про правомірність дій приватного нотаріуса, як державного реєстратора, оскільки договір купівлі-продажу прав вимоги є підставою для внесення змін до обтяження (запису про іпотеку) відповідно до Тимчасового порядку Державної реєстрації іпотек, затвердженого постановою КМ України №410 від 31 березня 2004 року (далі - Тимчасовий порядок №410), який був чинним на час вчинення оскарженої реєстраційної дії.

Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно визначений постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 "Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно" (далі - Порядок №703) та єдиним документом який підтверджує перехід речового права на нерухоме майно, у спірній ситуації, мав би бути додатковий договір або додаткова угода про внесення змін до договору іпотеки від 18.07.2008. Крім того, спірний запис внесено приватним нотаріусом 9 листопада 2012 року, в той час, як лише з 1 січня 2013 року держаним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладені функції державного реєстратора речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Також позивач зазначає, що договір купівлі-продажу прав вимоги посвідчений приватним нотаріусом Шевченко Д.Г., тобто реєстраційна дія щодо внесення цього запису здійснена не одночасно із здійсненням нотаріальної дії, які проведені іншим реєстратором раніше.

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ «Дельта банк» вказує на безпідставність вимог касаційної скарги та законність рішень судів першої і апеляційної інстанцій.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання ними норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що спірні правовідносини врегульовано законами України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", "Про іпотеку", Порядком №703 і Тимчасовим порядком №410, в редакціях чинних на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

Згідно з положеннями частини першої статті 4 Закону України "Про іпотеку" обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. 

Державна реєстрація здійснюється особою, на яку відповідно до законодавства покладені функції щодо державної реєстрації обтяжень нерухомого майна іпотекою (частина друга статті 4 Закону України "Про іпотеку").

Відповідно до пункту 4 розділу VI "Прикінцеві положення" Закону України "Про іпотеку" до набрання чинності законом про державний реєстр прав на нерухоме майно порядок державної реєстрації іпотек встановлюється Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації іпотек, що затверджується Кабінетом Міністрів України (Тимчасовий порядок №410).

Згідно пункту 4 Тимчасового порядку №410 державна реєстрація відомостей про обтяження чи зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою, відступлення прав за іпотечним договором та передачу, анулювання, видачу дубліката заставної та видачу нової заставної здійснюється шляхом внесення запису до Реєстру, а також змін і додаткових відомостей до запису, виключення запису з Реєстру.

За правилами п.5 Тимчасового порядку №410 державна реєстрація обтяження нерухомого майна іпотекою може здійснюватися будь-яким реєстратором, якими відповідно до пункту 2 Тимчасового порядку №410, є і приватні нотаріуси, які згідно з договорами, укладеними з адміністратором Реєстру, здійснюють державну реєстрацію іпотек, відомостей про обтяження чи зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою, відступлення прав за іпотечним договором, передачу, анулювання, видачу дубліката заставної та видачу нової заставної на підставі повідомлення іпотекодержателя або уповноваженої ним особи чи рішення суду, приймають запити, видають завірені витяги з Реєстру та виконують інші функції, передбачені цим Порядком.

Таким чином, приватні нотаріуси є реєстраторами, які здійснюють державну реєстрацію, зокрема, відступлення прав за іпотечним договором та мав повноваження на здійснення державної реєстрації змін обтяження нерухомого майна іпотекою.

З огляду на наведене, доводи позивача про відсутність у відповідача повноважень на здійснення державної реєстрації змін відносно іпотеки нерухомого майна, є необґрунтованими та не відповідають не лише зазначеному Тимчасовому порядку державної реєстрації іпотек, а й положенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», частиною 2 статті 9 якого передбачено, що нотаріус як спеціальний суб'єкт здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і 6 частини другої статті 9 цього Закону. При цьому, зміни до Закону щодо повноважень нотаріуса набрали чинності не з 1 січня 2013 року, як зазначає позивач, а з 8 серпня 2012 року - дата набрання чинності Законом №5037-VІ, яким внесено зміни до статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що спірна реєстраційна дія вчинена відповідачем у межах наданих повноважень.

Доводи скаржника, що єдиним документом, що підтверджує перехід речового права на нерухоме майно, в спірній ситуації, має бути додатковий договір або додаткова угода про внесення змін до договору іпотеки №1503/0708/45-029-Z-1 від 15 липня 2008 року, як це визначено пп.16 п.27 Порядку №703 є безпідставними, оскільки не узгоджуються з вимогами законодавства, яке було чинним на час здійснення відповідачем змін відносно умов іпотеки. Так, ані пп.16 п.27 Порядку №703, ані ст. 24 Закону України «Про іпотеку», на яку також посилався позивач, не визначено того, що перехід речового права на нерухоме майно оформлюється виключно у вигляді додаткового договору або додаткової угоди про внесення змін до вже існуючого договору іпотеки.

Крім цього, Державна реєстрація відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна, відступлення прав за іпотечним договором, була врегульована Тимчасовим порядком №410.

Пунктом 20 Тимчасового порядку №410 визначалося, що внесення змін і додаткових відомостей до запису здійснюється реєстратором на підставі повідомлення іпотекодержателя або уповноваженої ним особи до якого, зокрема, подається текст змін і додаткових відомостей, внесених до іпотечного договору (договір, що підтверджує відступлення прав за іпотечним договором або передачу, анулювання, видачу дубліката заставної та видачу нової заставної), документ про плату за внесення змін і додаткових відомостей до запису.

Таким чином, Тимчасовим порядком №410 передбачалася можливість подання нотаріусу не лише документу у вигляді змін до іпотечного договору, а і договору, що підтверджує відступлення прав за іпотечним договором.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджено матеріалами справи, оскаржуваний реєстраційний запис від 9 листопада 2012 року №7567195 щодо зміни іпотекодержателя вчинено приватним нотаріусом на підставі посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» від 25 травня 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № № 1306, 1307.

Предметом даного договору є речове право на іпотечне майно, зокрема, право вимоги на предмет іпотеки у разі невиконання іпотекодавцем (ОСОБА_1.) своїх зобов'язань за кредитним договором, яке перейшло від продавця (ПАТ «Сведобанк») до покупця (ПАТ «Дельта Банк»).

Доводи скаржника про те, що договір купівлі-продажу прав вимоги посвідчений приватним нотаріусом Шевченко Д.Г., тобто реєстраційна дія щодо внесення цього запису здійснена не одночасно із здійсненням нотаріальної дії, які проведені іншим реєстратором раніше, є безпідставними, оскільки, як зазначено вище, у спірних правовідносинах приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондратюк В.С. діяв як державний реєстратор, який засвідчив зміну іпотекодержателя.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що здійсненням такої державної реєстрації, відповідачем не обмежено право власності іпотекодавця. Підписуючи договір іпотеки іпотекодавець добровільно погоджується на встановлення особливого порядку розпорядження іпотекодержателем об'єктом іпотеки, беручи при цьому на себе відповідні зобов'язання.

У зв'язку з цим колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним на час вчинення спірної реєстраційної дії законодавством, у зв'язку з чим дійшли правильно висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги не спростовують наведених висновків судів. Всі аргументи скаржника, наведені в касаційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судами першої та апеляційної інстанції, та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення судами норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не зазначено.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення судів попередніх інстанцій є законними і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, в них повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки судів щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Керуючись статтями 343, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2017 року у справі №815/6360/16 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон
Л.Л. Мороз 
 А.Ю. Бучик ,
Судді Верховного Суду