Постанова
Іменем України 
 
03 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 753/11830/17
 
провадження № 61-396св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), БілоконьО. В., Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
 
заявник (стягувач) - ОСОБА_4,
суб'єкт оскарження - головний державний виконавець Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Тущенко Петро Леонідович,
боржник - ОСОБА_6,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу  Дарницького районного суду міста Києва, у складі судді Комарцевої Л. В., від 31 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Ратнікової В. М., Борисової О. В., від 14 грудня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київа Головного територіального управління юстиції у місті Києві ТущенкаП. Л. 
Скарга обґрунтована тим, що виконавче провадження ВП № 49029314 щодо виконання судового рішення про виселення ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 було відкрито 
15 жовтня 2015 року. Зазначав, що на момент подання скарги вказане виконавче провадження не виконано, державним виконавцем не вчинено жодних дій, передбачених статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження». На думку заявника, акт державного виконавця від 08 червня 2017 року був складений з порушенням чинного законодавства, підписаний заінтересованими особами й не відповідає дійсності, а тому постанова державного виконавця від 12 червня 2017 року про закінчення виконавчого провадження є незаконною. 
 
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_4 просив визнати неправомірними дії головного державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київа Головного територіального управління юстиції у місті Києві ТущенкаП. Л. щодо складання акту від 08 червня 2017 року та винесення постанови 
від 12 червня 2017 року про закінчення виконавчого провадження 
ВП №49029314, зобов'язати начальника Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київа Головного територіального управління юстиції у місті Києві ОСОБА_7 скасувати зазначені постанову та акт державного виконавця, а також зобов'язати начальника Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київа Головного територіального управління юстиції у місті Києві ОСОБА_7 проконтролювати виконання рішення суду та зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії по виселенню боржника з квартири.
 
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 31 жовтня 2017 року скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. 
 
Ухвала районного суду мотивована тим, що заявник не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що діями державного виконавця були порушені його права чи свободи, обставини, на які посилався заявник у скарзі, не знайшли свого підтвердження.
 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що районний суд правильно визначився з предметом спору і межами оскаржених дій та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржені судові ухвали та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм Закону України «Про виконавче провадження» та порушення норм процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги зводяться до того, що рішення суду про виселення ОСОБА_6 з квартири не виконано. Суд, взявши за основу заяву представника боржника про добровільне виконання судового рішення про виселення, не звернув увагу на те, що відповідно до частини четвертої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» саме стягувач мав подати таку заяву, проте він не надавав державному виконавцю заяву про добровільне виконання боржником рішення суду. Суд не прийняв до уваги той факт, що акт від 08 червня 2017 року підписаний заінтересованими особами. Суди не надали оцінки ухвалам Дарницького районного суду міста Києва, які підтверджують невиконання рішення суду про виселення ОСОБА_6 з квартири, починаючи з вересня 2015 року.
 
У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_6 - адвокат 
ОСОБА_8 просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення, а оскаржені судові ухвали - без змін, посилаючись на те, що судами правильно встановлено відсутність підстав для задоволення скарги, оскільки державний виконавець діяв відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суди встановили, що 23 вересня 2015 року Дарницьким районним судом міста Києва було видано виконавчий лист № 753/12204/14-ц про виселення ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_2 (а. с. 45).
 
Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві 
ОСОБА_9 від 15 жовтня 2015 року було відкрито виконавче провадження ВП № 49029314, встановлено боржнику строк самостійного виконання до 22 жовтня 2015 року (а.с.48-49).

29 жовтня 2015 року боржник ОСОБА_6 подала заяву державному виконавцю, в якій просила закінчити дане виконавче провадження із посиланням на добровільне виконання рішення про її виселення з квартири АДРЕСА_3 (а.с.50).
 
Згідно акту головного державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Київа Головного територіального управління юстиції у місті Києві Тущенка П. Л. від 08 червня 2017 року, складеного у присутності представника боржника ОСОБА_6 - ОСОБА_10, представника ОСББ «Кут» - ОСОБА_11, інспектора Дарницького УП ГУНП у місті Києві - ОСОБА_12, за участю понятих ОСОБА_13 та ОСОБА_14, виходом державного виконавця за адресою: АДРЕСА_4, з метою здійснення виконавчих дій, а саме виселення ОСОБА_6, було встановлено, що ОСОБА_6 за даною адресою не проживає, майна належного їй, не виявлено. Зі слів ОСОБА_15 (матері ОСОБА_6 та одного із співвласників зазначеної квартири), боржник ОСОБА_6 не проживає у вказаній квартирі з 2015 року, а зі слів сусідів ОСОБА_6 не бачили більше року. В акті зазначено, що стягувач при його складанні був відсутній (а.с. 9).
 
Постановою державного виконавця від 12 червня 2017 року виконавче провадження ВП № 49029314 закінчено у зв'язку з виконанням рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 жовтня 2014 року у повному обсязі.
 
За змістом пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
 
Суди попередніх інстанцій, встановивши, що державний виконавець вчиняв виконавчі дії у відповідності до положень Закону України «Про виконавче провадження», а заявник не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що судове рішення не виконано, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.
 
Доводи касаційної скарги, що саме стягувач повинен писати заяву про добровільне виконання судового рішення не приймаються до уваги, оскільки відповідно до частини четвертої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони зобов'язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов'язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
 
Крім того, у разі повторного вселення боржника до спірної квартири, за змістом частини десятої статті 66 Закону України «Про виконавче провадження», повторне його виселення може бути здійснено державним виконавцем на підставі ухвали суду, який прийняв рішення про виселення. Виконавче провадження в цьому разі підлягає поновленню за постановою державного виконавця. 
 
Таким чином, у випадку самовільного вселення ОСОБА_6 до квартири 
№ 105 у будинку № 15 по проспекту Григоренка у місті Києві заявник має право звернутись із заявою до суду про повторне виселення відповідача.
 
З урахуванням наведеного, оскаржені судові ухвали є такими, що постановлені з додержанням норм Закону України «Про виконавче провадження» та норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 31 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                             Є. В. Синельников
 
О. В. Білоконь
 
С.Ф. Хопта