Постанова
Іменем України 
04 жовтня 2018 року
м. Київ
Справа № 159/4847/14-к
Провадження № 51 – 4797 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю: 
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 , 
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,

розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12012020110000005 від 20 листопада 
2011 року, щодо 
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сокаль Львівської області, громадянина України, проживаючого за адресою: 
АДРЕСА_1 , такого, що на підставі ст. 89 КК України, судимості не має, 
за ст. 164 ч. 1, ст. 358 ч. 4 КК України,  
за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_7 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 листопада 
2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 12 грудня 2017 року щодо ОСОБА_6 .
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 листопада 
2016 року ОСОБА_6 засуджено:
- за ст. 164 ч. 1 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік;
- за ст. 358 ч. 4 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
На підставі статей 49, 74 КК України ОСОБА_6 звільнено від покарання, призначеного за ст. 358 ч. 4 КК України, у зв`язку із закінченням строків даності.  
Строк відбуття покарання ОСОБА_6 вказано рахувати з часу приведення вироку до виконання.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_7 6 529 гривень 27 копійок на відшкодування матеріальної шкоди та 5 000 гривень моральної шкоди, на користь держави 1 175 гривень процесуальних витрат за проведення судових почеркознавчих експертиз.     
Прийнято рішення щодо речових доказів.  
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за наступних обставин.
ОСОБА_6 в приміщенні відділення регіонального представництва Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк», розташованого за адресою: м. Луцьк, 
вул. Л.Українки, 53 отримав споживчий кредит в сумі 182 580 гривень та для забезпечення повного і своєчасного виконання своїх боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором № CL/A00/1380DC/2008 разом з іншими документами подав договір поруки № SR-A00/1380DC/2008 від 23 травня 2008 року – завідомо підроблений документ, який надає права або звільняє від обов`язків, до якого невстановленою досудовим слідством особою внесено неправдиві відомості, а саме підроблено підписи ОСОБА_7 у графі «Від поручителя» на титульній сторінці та біля відповідного прізвища в графі «Поручитель» на зворотній стороні договору.
Крім того, ОСОБА_6 , будучи зобов`язаним відповідно до рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 квітня 2012 року сплачувати на користь ОСОБА_7 кошти на утримання неповнолітнього сина – ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 400 гривень щомісячно, починаючи з 20 березня 2012 року і до досягнення дитиною повноліття, у період з      01 серпня 2013 року по 31 січня 2014 року злісно ухилявся від сплати аліментів, внаслідок чого утворилась заборгованість по аліментах 2 400 гривень. 
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 12 грудня 2017 року вирок суду першої інстанції за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора:
- у частині засудження за ст. 164 ч. 1 КК України змінено, на підставі 
статей 49, 74 КК України ОСОБА_6 звільнено від покарання, призначеного за 
ст. 164 ч. 1 КК України, у зв`язку із закінченням строків даності;
- у частині стягнення матеріальної шкоди скасовано та в цій частині постановлено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 про стягнення з ОСОБА_6 матеріальної шкоди в розмірі 6 529 гривень 27 копійок відмовлено.    
У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.          
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали, та короткий зміст поданих заперечень  
У касаційній скарзі засуджений, даючи свою оцінку доказам у справі, посилаючись на неповноту досудового та судового слідства, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та незаконність його засудження, просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду щодо нього, а кримінальне провадження закрити. Указує на те, що досудове розслідування щодо нього проводилось незаконно за наявності нескасованих постанов слідчого від 
16 листопада 2012 року і 17 листопада 2012 року про відмову в порушенні кримінальних справ відповідно за ст. 164 ч. 1 КК та ст. 358 ч. 4 КК України. Вважає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відповідальності за корупційні правопорушення» від 07 квітня 2011 року № 3207-VI, яким ст. 358 КК України викладено у новій редакції, фактично відбулася декриміналізація відповідальності за підробку «інших документів», а тому кримінальне провадження в цій частині підлягає закриттю. Указує на те, що ухвалу апеляційного суду постановлено з порушенням принципу незмінності складу суду, оскільки після здійснення повторного автоматичного перерозподілу кримінального провадження 25 липня 2017 року і заміни судді ОСОБА_9 у зв`язку із перебуванням останнього у відпустці судовий розгляд не було розпочато спочатку. Вважає, що апеляційний суд повинен був скасувати вирок суду першої інстанції, на підставі ст. 49 КК України звільнити його від кримінальної відповідальності, закривши кримінальне провадження в порядку ст. 284 ч. 2 КПК України, що є більш сприятливим для нього. Зазначає про відсутність в його діях складу кримінальних правопорушень, у вчиненні яких його визнано винуватим. 
У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, просить призначити ОСОБА_6 за ст. 358 ч. 4 КК України  покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік і на підставі статей 49, 74 КК України звільнити від цього покарання у зв`язку із закінченням строків давності, а за 
ст. 164 ч. 1 КК України призначити ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. Звертає увагу на те, що ОСОБА_6 вину не визнав, на шлях виправлення не став, не вжив заходів до погашення боргу по виплаті аліментів, а навпаки борг лише збільшився.      
У запереченнях на касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 потерпіла 
ОСОБА_7 просить залишити її без задоволення через необґрунтованість викладених у ній доводів. 
У запереченнях на касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 засуджений ОСОБА_6 просить залишити її без задоволення, оскаржені судові рішення щодо нього скасувати, а кримінальне провадження закрити.          
 
Позиції учасників судового провадження 
Прокурор у судовому засіданні касаційні скарги вважав необґрунтованими і просив їх залишити без задоволення, а судові рішення – без зміни.
Мотиви Суду 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла до наступних висновків.   
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України та на які є посилання в касаційних скаргах, не є відповідно до вимог ст. 438 ч. 1 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.
Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались вимог зазначеного закону.
На підтвердження винуватості ОСОБА_6 та доведеності його вини у злісному ухиленні від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів) та використанні завідомо підробленого документа суд обґрунтовано послався на показання потерпілої ОСОБА_7 , показання свідків, дані, які містяться в протоколах слідчих дій та висновках судових експертиз, а також речові докази.        
Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_6 зазначених кримінальних правопорушень та правильно кваліфікував його дії за ст. 164 ч. 1, ст. 358 ч. 4 КК України . При цьому всім наявним доказам суд відповідно до вимог КПК України дав оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вирок суду за змістом відповідає вимогам ст. 374 КПК України.
Доводи засудженого ОСОБА_6 про декриміналізацію його відповідальності за 
ст. 358 ч. 4 КК України не ґрунтується на положеннях закону України про кримінальну відповідальність. ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за використання завідомо підробленого документа, відповідальність за яке передбачено ст. 358 КК України, як у редакції Закону, чинного на час вчинення зазначеного кримінального правопорушення, так і на час ухвалення обвинувального вироку.  
Твердження засудженого ОСОБА_6 про незаконність проведення досудового розслідування щодо нього через наявність нескасованих постанов про відмову в порушенні кримінальних справ за ст. 164 ч. 1 КК та ст. 358 ч. 4 КК України, винесених в порядку КПК 1960 року, то воно є необґрунтованим.
Досудове розслідування щодо ОСОБА_6 проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Кримінальне провадження щодо 
ОСОБА_6 за ст. 164 ч. 1 КК України здійснювалось за заявою потерпілої 
ОСОБА_7 від 07 лютого 2014 року. Відповідно до формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, злісне ухилення від сплати аліментів ОСОБА_6 вчинив у період часу з 01 серпня 2013 року по 31 січня 2014 року. Постанова дільничного інспектора Ковельського МВ УМВС України у Волинській області від 
17 листопада 2012 року, якою відмовлено в порушенні кримінальної справи щодо ОСОБА_6 за ст. 164 КК України, не стосувалася інкримінованого періоду, а постанову слідчого Ковельського МВ УМВС України у Волинській області від 
28 березня 2014 року про закриття кримінального провадження за цим фактом скасовано ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 
15 квітня 2014 року. Постанови про закриття кримінального провадження за 
ст. 358 ч. 4 КК України не виносились, а тому перешкода для кримінального провадження, передбачена ст. 284 ч. 1 п. 6 КПК України, відсутня.          
Що стосується доводів касаційної скарги потерпілої ОСОБА_7 про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, то вони також є безпідставними. 
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
При призначені покарання ОСОБА_6 за ст. 164 ч. 1, ст. 358 ч. 4 КК України суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, дані про особу засудженого, обставини, що пом`якшують і обтяжують його покарання.
Як убачається зі змісту вироку, суд врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України віднесено до злочинів невеликої тяжкості, дані про особу ОСОБА_6 , який посередньо характеризується за місцем проживання, є чоловіком працездатного віку, у лікувальних закладах на обліку не перебуває, його поведінку після вчинення злочину, а саме небажання сплачувати аліменти і постійне збільшення суми заборгованості. Обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання, судом встановлено не було. 
Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд обґрунтовано призначив ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі в межах санкцій ст. 164 ч. 1, 
ст. 358 ч. 4 КК України, мотивувавши таке рішення.Покарання, призначене 
ОСОБА_6 за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, воно відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Встановивши у судовому засіданні, що з дня вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 ч. 4 КК України, яке є злочином невеликої тяжкості, минули строки, передбачені ст. 49 ч. 1 п. 2 КК України, з урахуванням позиції ОСОБА_6 , який заперечив свою винуватість у вчиненні інкримінованих злочинів і просив ухвалити виправдувальний вирок, суд з дотриманням положень статей 49, 74 КК України та статей 284, 285 КПК України правильно ухвалив обвинувальний вирок, призначив ОСОБА_6 покарання та звільнив від цього покарання у зв`язку із закінченням строків давності. За таких обставин доводи касаційної скарги засудженого і в цій частині є безпідставними.             
Розглядаючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого та прокурора, суд апеляційної інстанції доводи ОСОБА_6 , які аналогічні доводам касаційної скарги, а також доводи прокурора про м`якість призначеного ОСОБА_6 покарання перевірив і визнав їх безпідставними, своє рішення належним чином мотивував. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Разом з тим, установивши, що на момент провадження в суді апеляційної інстанції з дня вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 164 ч. 1 КК України, яке є злочином невеликої тяжкості, минули строки, передбачені ст. 49 ч. 1 п. 2 КК України, суд апеляційної інстанції обґрунтовано змінив вирок у цій частині та правильно звільнив ОСОБА_6 від покарання, призначеного за ст. 164 ч. 1 КК України, у зв`язку із закінченням строків даності.             
Доводи засудженого ОСОБА_6 про порушення судом апеляційної інстанції принципу незмінності складу суду є безпідставними та не відповідають матеріалам кримінального провадження. 
Згідно з вимогами ст. 319 ч. 1 КПК України судовий розгляд у кримінальному провадженні повинен бути проведений в одному складі суддів. У разі якщо суддя позбавлений можливості брати участь у судовому засіданні, він має бути замінений іншим суддею, який визначається у порядку, встановленому ст. 35 ч. 3 цього Кодексу. Після заміни судді судовий розгляд розпочинається спочатку, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті та ст. 320 КПК України.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що розпорядженням керівника апарату Апеляційного суду Волинської області від 25 липня 2017 року призначено повторний автоматичний розподіл судової справи з метою заміни судді ОСОБА_9 , оскільки останній перебуває у відпустці. Згідно з протоколом автоматичного розподілу від 25 липня 2017 року було визначено склад колегії суддів: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 – замість судді ОСОБА_9 та ОСОБА_12 . Судовий розгляд у зазначеному складі розпочався 26 липня 2017 року спочатку, оскільки у судових засіданнях від 05 квітня 2017 року та 14 червня 2017 року, на які посилається в касаційних скаргах ОСОБА_6 , розгляд справи відкладався.           
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судових рішень, також не виявлено.
Враховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення касаційних скарг засудженого ОСОБА_6 і потерпілої ОСОБА_7 та скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 не знаходить.
Керуючись ст.ст. 436, 438 КПК України, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ, Суд
ухвалив:
Вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 листопада 
2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 12 грудня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_7 – без задоволення.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                             ОСОБА_2                                      ОСОБА_3