Постанова
Іменем України
02 жовтня 2018 року
м. Київ
справа № 366/3050/16-к                                                                                               провадження № 51-6670 км 18
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого                                    ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,                                                     захисників                                      ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,                                                  виправданих                             ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,                                                                         
розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_10 , яка брала участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2018 року                                у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016110180000104, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився, зареєстрований на проживає у АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК;
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, котрий народився, зареєстрований на проживає у АДРЕСА_2 , раніше не судимого, 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Іванківського районного суду Київської області від 23 листопада                2017 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, тривалістю                 2 роки, та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК; ОСОБА_9 засуджено за ч. 2 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.                      На підставі ст. 75 КК ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання                         з випробуванням з іспитовим строком, тривалістю 3 роки, та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Прийняте рішення щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком ОСОБА_8 та ОСОБА_9 визнано винуватими у тому, що вони 20 лютого 2016 року, перебуваючи у с. Глібівка Вишгородського району Київської області, діючи за попередньою змовою групою осіб, придбали                               у невстановленої слідством особи психотропну речовину – амфетамін, частину якого вжили, а решту зберігали та перевезли на берег річки Тетерів, що на околиці с. Лапутьки Іванківського району Київської області, для власного вживання без мети збуту.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 скасовано, а кримінальне провадження закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_10 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Вважає, що місцевий суд обґрунтовано визнав ОСОБА_8 та ОСОБА_9 винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК. Натомість апеляційний суд, не дослідивши доказів у кримінальному провадженні, дав їм іншу оцінку, ніж суд першої інстанції, що на думку прокурора, суперечить закріпленому у ст. 23 КПК принципу безпосередності дослідження показань, речей і документів. Крім того, вказує на невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК у частині відсутності у ній належних і достатніх мотивів прийнятого рішення про закриття кримінального провадження.     
ОСОБА_9 та захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , подали заперечення на касаційну скаргу прокурора, в яких вказують на законність і обґрунтованість ухвали апеляційного суду та просять залишити                     її без зміни. 
Позиції інших учасників судового провадження
В судовому засіданні касаційної інстанції прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу прокурора та просила її задовольнити.
ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та їх захисники ОСОБА_7 і ОСОБА_6 заперечили проти задоволення касаційної скарги прокурора.
Мотиви Суду
Згідно ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень має суворо додержуватись принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку                  і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, – на потерпілого (ст. 91 КПК).
За змістом ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.   Вказане має місце тоді, коли діяння особи, яке згідно обвинувального акту ставиться їй у провину, підлягає кваліфікації за менш тяжкий злочин, ніж це зазначено в обвинувальному акті. Якщо ж вчинення конкретного діяння органом досудового розслідування особі у провину не ставилось, то суд відповідно не може вийти за межі висунутого обвинувачення і додатково встановити обставини кримінального провадження, які не були зазначені в обвинувальному акті.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, встановлені у вироку факти придбання, зберігання та перевезення психотропної речовини – амфетаміну, виявленого у грошовій купюрі номіналом одна гривня та                                    у полімерному пакеті у пачці з-під цигарок «Парламент», що були вилучені в ході огляду автомобіля марки «Mercedes Benz», в обвинувальному акті у провину ОСОБА_8 і ОСОБА_9 не ставились. Натомість згідно обвинувального акту ОСОБА_8 і ОСОБА_9 обвинувачувались у незаконному виготовленні та зберіганні з метою збуту на березі річки Тетерів психотропної речовини у великих розмірах, загальною масою 1,938 г, яка містилась                                 у полімерному пакеті із застібкою «зіп», двох пакетиках із пазовими застібками,             у каністрах з рідинами, та у змивах з вилученого на місці події обладнання.  
Таким чином, враховуючи, що за результатами судового розгляду обвинувачення ОСОБА_8 і ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 307 КК не підтвердилось, а дії останніх щодо придбання, перевезення та зберігання психотропної речовини – амфетаміну                  у грошовій купюрі номіналом одна гривня та у полімерному пакеті у пачці з-під цигарок «Парламент» фактично не пов`язані з висунутим їм обвинуваченням, тому місцевий суд в порушення вимог ст. 337 КПК безпідставно визнав ОСОБА_8 і ОСОБА_9 винуватими у вчиненні злочину за дії, які органом досудового розслідування не ставились їм у провину, кваліфікувавши такі дії                  за ч. 2 ст. 309 КК.
Крім того, при постановленні вироку суд порушив вимоги  ч. 3 ст. 374 КПК щодо необхідності зазначення у мотивувальній його частині формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним. Формулювання обвинувачення повинно містити всі ознаки складу злочину, у чиненні якого особу визнано винуватою, та за своїм змістом відповідати диспозиції норми закону України про кримінальну відповідальність. Проте при постановленні вироку щодо                  ОСОБА_8 і ОСОБА_9 вказаних приписів місцевий суд не дотримався. 
Так, кримінальна відповідальність за ст. 309 КК настає за незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту у випадку, коли розмір наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів, що були предметом цього злочину, перевищує невеликий. При цьому незаконне виробництво, придбання, зберігання, перевезення, пересилання наркотичних засобів або психотропних речовин без мети збуту у невеликих розмірах тягне відповідальність за ст. 44 Кодексу України про адміністративні правопорушення.     
Всупереч викладеному, визнавши ОСОБА_8 і ОСОБА_9 винними              у незаконному придбанні, перевезенні та зберіганні за попередньою змовою групою осіб психотропної речовини - амфетаміну, суд не встановив та не зазначив у формулюванні обвинувачення кількість такої речовини, що вданому випадку має значення для вирішення питання про наявність у таких діях складу злочину. Тобто, суд у вироку не виклав об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК та не зазначив формулювання обвинувачення, яке  б відповідало диспозиціям вказаних норм і було визнане судом доведеним.
Вказані обставини отримали належну оцінку суду апеляційної інстанції, який за результатами перегляду рішення місцевого суду за апеляційними скаргами захисників дійшов обґрунтованого висновку про незаконність обвинувального вироку щодо ОСОБА_8 і ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 309 КК, а тому правильно скасував вказаний вирок та закрив кримінальне провадження.
Ухвала апеляційного суду достатньо вмотивована та відповідає вимогам                      ст. 419 КПК.
Доводи прокурора про порушення апеляційним судом вимог ст. 23 КПК щодо безпосередності дослідження доказів є безпідставними, оскільки за результатами апеляційного розгляду іншої оцінки доказам, ніж суд першої інстанції, апеляційний суд не дав, натомість рішення про скасування вироку та закриття кримінального провадження прийняв на підставі встановлення порушення місцевим судом вимог ст. 337 КПК щодо меж судового розгляду. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були                        б підставою для скасування ухвали апеляційного суду, не встановлено.
Таким чином, колегія суддів дійшла наступних висновків: 1) відповідно до                  ч. 3 ст. 337 КПК з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, та за умови, що такі дії особи охоплюються обсягом висунутого їй обвинувачення;                     2) у випадку скасування обвинувального вироку з підстав, не пов`язаних                            з оцінкою доказів у кримінальному провадженні, недотримання апеляційним судом приписів п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК щодо безпосередності дослідження показань, речей і документів не може вважатися порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Враховуючи викладене, касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню. 
Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
ухвалила:
Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2018 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                                   ОСОБА_3