Постанова
Іменем України
 
12 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 487/9021/15-ц 
провадження № 61-15632св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:  
 
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач) 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,     
відповідач - ОСОБА_2, Миколаївська міська рада,  
третя особа - Третя Миколаївська державна нотаріальна контора, 
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду                  м. Миколаєва від 11 травня 2016 року у складі судді Щербини С. В. та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 10 січня 2017 року у складі суддів Кушнірової Т. Б., Базовкіної Т. М., Яворської Ж. М., та касаційну скаргу державного нотаріуса Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Желєзнякової ОлександриВ’ячеславівни на окрему ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 10 січня 2017 року у складі суддів:                      Кушнірової Т. Б., Базовкіної Т. М., Яворської Ж. М., 
 
В С Т А Н О В И В :
 
У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування.
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її мати ОСОБА_5, яка з 11 січня 2005 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 16 квітня 2010 року ОСОБА_5 разом із ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу придбали квартиру АДРЕСА_1, покупцем за договором є лише ОСОБА_4, проте за змістом вказаного договору (пункт 3 договору) зазначено, що квартира набувається за спільні кошти подружжя у спільну сумісну власність.
Вказувала, що після смерті матері вона у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Проте, свідоцтво про право на спадщину за законом на частку даної квартири їй видано не було, оскільки ОСОБА_4 23 вересня 2015 року подарував зазначену квартиру своєму племіннику ОСОБА_2 Зазначала, що, оскільки спірна квартира набута під час шлюбу               ОСОБА_5 та ОСОБА_4, останньому належить                            лише ? частина квартири як одному із подружжя, а на іншу частку квартири відкрилась спадщина. 
Посилаючись на те, що ОСОБА_4 порушив її законне право на спадщину після смерті матері, просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_223 вересня 2015 рокута посвідчений державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Желєзняковою О. В. за реєстраційним № 2-581.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування від 23 вересня 2015 року в частині дарування ? частки квартири       АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Желєзняковою О. В. за реєстраційним № 2-581.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 неправомірно розпорядився ? часткою спірної квартири, яка належала його померлій дружині ОСОБА_5, чим порушив права позивача як спадкоємця, тому наявні підстави для визнання частково недійсним договору дарування спірної квартири. 
 
10 червня 2016 року відповідач ОСОБА_4 помер. 
 
Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 20 грудня 2016 року до участі у справі залучено правонаступника ОСОБА_4 - Миколаївську міську раду. 
Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 10 січня 2017 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2016 року залишено без змін.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що, встановивши те, що укладений ОСОБА_4 договір дарування спірної квартири порушує права позивача на спадкове майно та укладений з порушенням вимог закону, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору дарування спірної квартири від 23 вересня 2015 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в частині відчуження ? частки квартири. Окільки ОСОБА_4 будучи спадкоємцем 1/6 частки спірної квартири після померлої ОСОБА_5, не отримав свідоцтво на право власності в порядку спадкування за законом на цю частку вказаного спадкового майна, не зареєстрував своє право в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, відтак не мав права на розпорядження успадкованої ним частки квартири.
Окремою ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 10 січня             2017 року постановлено довести до відома начальника Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області про допущені державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Желєзняковою О. В. порушення вимог закону при посвідченні 23 вересня 2015 року договору дарування квартири АДРЕСА_1 за реєстраційним № 2-581.
Окрема ухвала мотивована тим, що державний нотаріус у порушення пункту                     4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5              при оформленні договору дарування не виконав вимоги інструкції та засвідчив угоду, вважаючи, що спірна квартира є власністю одного із подружжя, що призвело до порушення прав спадкоємців одного із співвласників спірної квартири ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.
У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Згідно договору купівлі-продажу спірної квартири від 16 квітня 2010 року єдиним власником квартири був ОСОБА_4, який на законних підставах як єдиний власник майна подарував належну йому квартиру ОСОБА_2, скориставшись своїм правом розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. За життя ОСОБА_5 не скористалась своїм правом на розподіл майна, набутого під час шлюбу, тому після її смерті одноособовим власником квартири залишився ОСОБА_4 Відсутність згоди іншого співвласника на відчуження майна не є підставою для визнання недійсним договору, укладеного одним із подружжя без згоди іншого подружжя. Заявник не знав і не міг знати про спільну сумісну власність, про певні права іншого з подружжя або можливих спадкоємців щодо спірної квартири. Судами за клопотанням заявника не було витребувано документів, які знаходяться в нотаріальній конторі, внаслідок чого було порушено принцип змагальності.         
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, державний нотаріус Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Желєзнякова О. В. просить скасувати окрему ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 10 січня 2017 року, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права. 
Касаційна скарга мотивована тим, що державний нотаріус при посвідченні оспорюваного договору дарування діяла в межах закону та наданих повноважень. Суд апеляційної інстанції зазначив про те, що державним нотаріусом порушено пункт 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, проте нотаріус при посвідченні договору дарування вчиняла дії відповідно до пункту 4.6 вказаного Порядку, яким передбачено, що при посвідченні нотаріусом правочинів щодо відчуження майна від імені особи, у якої немає чоловіка або дружини, відчужувач подає відповідну заяву, у якій також зазначається, що майно, яке є предметом цього правочину, не є спільною сумісною власністю. Саме таку заяву було подано                 ОСОБА_4 перед посвідченням договору дарування квартири. Про наявність можливих спадкоємців останній нотаріуса не повідомив. Оскільки діючим законодавством не передбачено іншого порядку вчинення та посвідчення правочину, ніж той, що був вчинений державним нотаріусом Желєзняковою О. В. її дії не суперечать вимогам закону. ОСОБА_4 було надано всі необхідні документи, що передбачені для посвідчення договору дарування і підстав для відмови у здійсненні нотаріальної дії не було.       
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду. 
30 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.             
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню. 
 
Касаційна скарга державного нотаріуса Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Желєзнякової О. В. підлягає задоволенню. 
Суди установили, що 11 січня 2005 року Дніпровським відділом РАЦС Херсонського міського управління юстиції м. Херсона було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5
Під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 16 квітня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сіряковою О. В., ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_1. Вказаний договір купівлі-продажу укладено зі згоди дружини ОСОБА_4 - ОСОБА_5, що підтверджується згодою останньої від 16 квітня 2010 року, наданою нотаріусу.
Згідно пункту 3 договору купівлі-продажу від 16 квітня 2010 року покупець (ОСОБА_5) одружений, квартира, яка є предметом цього договору, набувається за спільні грошові кошти подружжя у спільну сумісну власність, цей договір укладається покупцем в інтересах сім'ї за згодою другого з подружжя - ОСОБА_5
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. 
Згідно частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що квартира АДРЕСА_2 була спільною сумісною власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5, тому, виходячи із рівності часток майна подружжя, кожному з них на праві власності належало по ? частці вказаної квартири.
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 померла. 
ОСОБА_1 в межах передбаченого законом шестимісячного терміну, звернулась до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Сірякової О. В. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 
Також до нотаріальної контори із заявами також звернулися чоловік померлої - ОСОБА_4 та інша дочка - ОСОБА_8, яка в свою чергу відмовилася від належної їй частки спадкового майна на користь ОСОБА_1
Відповідно до статті  1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно частини першої статті 1266 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
Стаття 1267 ЦК України визначає, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.
Таким чином, суди дійшли правильного висновку про те, що після смерті ОСОБА_5 ? частка спірної квартири увійшла у спадкову масу, з якої 1/6 частку вказаної квартири успадкував її чоловік - ОСОБА_4
23 вересня 2015 року ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору подарував спірну квартиру своєму племіннику - ОСОБА_2
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
 
Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Частинами першою, другою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Встановивши, що укладений ОСОБА_4 договір дарування спірної квартири порушує права позивача на спадкове майно, суди дійшли вірного висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору дарування спірної квартири від 23 вересня 2015 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд виходив із того, що оскільки ОСОБА_4, як спадкоємець 1/6 частки спірної квартири після ОСОБА_5, не отримав свідоцтво на право власності в порядку спадкування за законом на цю частку вказаного спадкового майна, не зареєстрував своє право в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, а відтак не мав права на розпорядження успадкованої ним частки квартири.
Колегія суддів погоджується з такими висновками апеляційного суду.  
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).
Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України.
Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини          (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»).
Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України).
Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Таким чином, отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця.
Відсутність державної реєстрації права власності на 1/6 частку спірної квартири впливає на таку складову права власності на нерухоме майно, як розпорядження ним. 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_4, який в установленому законом порядку прийняв спадщину після дружини ОСОБА_5 шляхом подання заяви до нотаріальної контори, проте не оформив її у встановленому порядку, не мав право на розпорядження 1/6 часткою спірної квартири успадкованої після дружини. 
Доводи ОСОБА_2 про те, що спірне нерухоме майно є особистою власністю ОСОБА_4 були предметом розгляду апеляційного суду, який їх обґрунтовано спростував. 
Інші доводи касаційної скарги про те, що судами не було витребувано документів, якими відповідач обґрунтовував свої заперечення спростовуються матеріалами справи, які містять як копії спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_5, так і копії документів, які були надані нотаріусу при посвідченні договору купівлі-продажу спірної квартири 16 квітня 2010 року. 
Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судами не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є законними і обґрунтованими.
Відповідно до статті 410 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи касаційної скарги державного нотаріуса Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Желєзнякової О. В. на окрему ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 10 січня 2017 року заслуговують на увагу виходячи з наступного.
 Згідно статті 320 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) апеляційний суд у випадках і в порядку, встановлених статтею 211 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу, в якій зазначити порушення норм права і помилки, допущені судом першої інстанції, які не є підставою для скасування рішення чи ухвали суду першої інстанції.            
Частиною першою статті 211 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов.            
Постановляючи окрему ухвалу, апеляційний суд виходив із того, що державний нотаріус у порушення пункту 4 Глави 1 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 при оформленні договору дарування не виконав вимоги інструкції та засвідчив угоду, вважаючи, що спірна квартира є власністю одного із подружжя, що призвело до порушення прав спадкоємців одного із співвласників спірної квартири ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.
Проте з такими висновками погодитись не можна. 
Пунктами 4.2 - 4.5 Глави 1 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року, визначено, що правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, які подаються для нотаріального посвідчення, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами. При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена. 
Правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з документа, що посвідчує право власності, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, за договором дарування, або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто, тощо. 
Про перевірку цих обставин нотаріус робить відмітку на примірнику правочину, що залишається в матеріалах нотаріальної справи, з посиланням на реквізити відповідних документів, якщо ці документи не приєднуються до примірника такого правочину.
Тобто пункти 4.2 - 4.5  Глави 1 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України регламентують дії нотаріуса  при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним сумісним майном подружжя, однак вказані пункти Порядку не могли  бути застосовані нотаріусом через смерть дружини ОСОБА_4 
На момент посвідчення  державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Желєзняковою О.В. оспорюваного договору дарування від 23 вересня 2015 року   ОСОБА_4 був вдівцем, а тому  нотаріус при посвідченні спірної угоди  зобов»язана була  керуватись     пунктом 4.6 Глави 1 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.
Пунктом 4.6 Глави 1 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що при посвідченні нотаріусом правочинів щодо відчуження майна від імені особи, у якої немає чоловіка або дружини (неодружена /неодружений, удова/удівець), відчужувач подає відповідну заяву, у якій також зазначається, що майно, яке є предметом цього правочину, не є спільною сумісною власністю. Нотаріус доводить зміст такої заяви до відома другого учасника правочину та зазначає про це в його тексті. Така заява повинна виходити особисто від відчужувача, а в разі вчинення правочину через представника - від представника, якщо відчужувач надав йому право при оформленні правочину подавати від його імені заяву про належність йому (відчужувачу) майна на праві особистої приватної власності. 
Зі змісту пункту 8 оспорюваного договору дарування від 23 вересня 2015 року вбачається, що дарувальник в поданій ним заяві повідомив, що на момент укладання даного договору є вдівцем з ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Про зміст цієї заяви нотаріусом доведено до відома обдаровуваному (а.с. 15-16).
За таких обставин, в апеляційного суду не було передбачених законом підстав посилатись на неправомірне незастосування  нотаріусом положень пунктів 4.2 - 4.5 Глави 1 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України для постановлення окремої ухвали відносно державного нотаріуса Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Желєзнякової О. В.
Отже окрема ухвала не відповідає вимогам статей 211, 320 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи), тому підлягає скасуванню.
Керуючись статтями 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
  
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 10 січня 2017 року залишити без змін. 
Окрему ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 10 січня                     2017 року скасувати. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                          В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                      С. Ю. Мартєв
 
                                                                             В. В. Пророк  
 
                                                                             В. М. Сімоненко 
 
                                                                               С. П. Штелик