Постанова
Іменем України 
30 жовтня 2018 року
м. Київ
справа № 382/2069/16-к
провадження № 51-2559км18
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                    ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                          ОСОБА_4 ,     
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 13 липня 2017 року щодо ОСОБА_6 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42015110320000008, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Черняхівка Яготинського району Київської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого, 
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 389 Кримінального кодексу України (далі – КК).
 
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Яготинського районного суду Київської області від 19 квітня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 389 КК до покарання у виді арешту на строк п`ять місяців.
На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків шляхом повного приєднання невідбутої частини покарання за вироком Яготинського районного суду Київської області від 9 грудня 2014 року у виді 104 годин громадських робіт, що згідно ст. 72 цього Кодексу дорівнює 13 дням позбавлення волі, визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді арешту на строк п`ять місяців 13 днів.
Цим же вироком ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК виправдано.
У строк відбування покарання ОСОБА_6 зараховано строк тримання під вартою з 25 червня 2015 року по 10 серпня 2015 року, що становить 46 днів.
Також указаним вироком вирішено питання щодо речового доказу.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13 липня 2017 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без змін. На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_6 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення в цьому кримінальному провадженні з 19 квітня 2017 року по 13 липня 2017 року з розрахунку один день позбавлення волі за два дні попереднього ув`язнення. Ухвалено звільнити ОСОБА_6 з-під варти негайно в залі суду в зв`язку з відбуттям покарання.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за те, що він, будучи засудженим до покарання у виді громадських робіт, ухилився від його відбування за таких обставин, встановлених та наведених у вироку. 
14 січня 2015 року ОСОБА_6 , засудженого вироком Яготинського районного суду Київської області від 9 грудня 2014 року за ч. 1 ст. 125 КК до 200 годин громадських робіт, було поставлено на облік кримінально-виконавчої інспекції Яготинського району.
20 січня 2015 року ОСОБА_6 було ознайомлено кримінально-виконавчою інспекцією з порядком та умовами відбування призначеного покарання, в тому числі попереджено про кримінальну відповідальність за ухилення від відбування покарання, а також відібрано в нього відповідну підписку та видано направлення для відбування громадських робіт у Черняхівську сільську раду та ознайомлено з постановою про встановлення днів явки на реєстрацію до кримінально-виконавчої інспекції Яготинського району, а саме, першого вівторка кожного місяця.
В той же день головою Черняхівської сільської ради видано розпорядження № 01 про залучення ОСОБА_6 до відбування покарання у виді громадських робіт та затверджено графік відбування покарання, з яким він ознайомлений особисто під підпис.
З березня 2015 року, тобто у встановлений день явки на реєстрацію, ОСОБА_6 до кримінально-виконавчої інспекції Яготинського району не з`явився без поважних причин.
Згідно затвердженого графіку виходу на роботу ОСОБА_6 мав відпрацювати: з 21 січня по 30 січня 2015 року – 32 години, з 2 лютого по 27 лютого 2015 року – 80 годин, з 2 березня по 31 березня 2015 року – 84 години та з 1 квітня по 30 квітня 2015 року – 88 годин.
Проте згідно з табелем виходу на роботу ОСОБА_6 не з`явився без поважних причин до місця, призначеного для відбування громадських робіт, у таких числах: з 27 по 30 січня 2015 року; з 16 по 20 лютого та з 23 по 27 лютого 2015 року; з 11 по 13 березня, з 16 по 20 березня та 23, 30 і 31 березня 2015 року; з 1 квітня по 30 квітня 2015 року.
Таким чином, ОСОБА_6 не виконував встановлених щодо нього обов`язків, порушував порядок та умови відбування покарання, не виходив більше двох разів протягом місяця на громадські роботи без поважної причини, чим ухилявся від відбування покарання.
Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, а саме, в тому, що він 5 травня 2015 року приблизно о 12-ій годині, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, з метою крадіжки чужого майна зайшов на територію домоволодіння ОСОБА_7 по АДРЕСА_2 та шляхом злому прибою навісного замка на дверях проник до будинку, звідки таємно викрав бензопилу марки «Фореста». Викрадену бензопилу ОСОБА_6 відніс до будинку своїх знайомих по АДРЕСА_3 , де він тимчасово проживав. 6 травня 2015 року під час огляду домоволодіння за вказаною адресою в господарському приміщенні було виявлено та вилучено викрадену ОСОБА_6 бензопилу марки «Фореста», в результаті чого потерпілому ОСОБА_8 завдано матеріальну шкоду в розмірі 1279 гривень 80 копійок.
За цим обвинуваченням місцевий суд виправдав ОСОБА_6 , дійшовши висновку про відсутність у його діях злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК.
 
Вимоги касаційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала  
У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції (далі – прокурор), вказуючи на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалу апеляційного суду щодо   ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На думку прокурора, апеляційний суд, як і суд першої інстанції, дійшов передчасного висновку про відсутність у діях  ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК. Вважає, що всупереч вимогам ст. ст. 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) апеляційний суд не перевірив усі доводи апеляційної скарги прокурора, не дав доказам відповідної оцінки та не зазначив підстав, з яких апеляційну скаргу визнав необґрунтованою. 
 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 підтримала частково касаційну скаргу, в частині наявності у діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ст. 162 КК, просила ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги та перевіряє правильність застосування цими судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При цьому, згідно ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 цього Кодексу. 
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі прокурором не оспорюються та не заперечуються. 
Водночас прокурор не погоджується з тим, що апеляційний суд залишив без змін вирок місцевого суду в частині виправдання ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК.
Наведені доводи прокурора, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Перевіряючи вирок щодо ОСОБА_6 в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції проаналізував всі доводи апеляційної скарги прокурора, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, навів докладні мотиви прийнятого рішення та правильно погодився з висновком місцевого суду про відсутність у діях ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнав необґрунтованою. 
При цьому апеляційний суд послався на показання потерпілого ОСОБА_8 , який був допитаний в судах першої та апеляційної інстанцій, та послідовно стверджував, що він, як власник бензопили марки «Фореста», дозволив ОСОБА_6 , аби той її взяв для рубки дров. Також потерпілий ОСОБА_8 зауважив, що оскільки бензопила знаходилась у ОСОБА_7 , він сказав ОСОБА_6 , що той може взяти бензопилу в ОСОБА_7 . Згодом до нього приїхав ОСОБА_7 , повідомивши, що в нього немає бензопили, і вони разом прибули в господарство, де ОСОБА_6 мав рубати дрова. Там у сарайчику він побачив свою бензопилу. Крім того, потерпілий ОСОБА_8 показував, що претензій до ОСОБА_6 немає та вважає, що той не викрадав його бензопилу.
Такі ж показання давав ОСОБА_6 в суді, зазначаючи, що ОСОБА_9 попросив його попиляти дрова. Для цього пішов до ОСОБА_8 та попросив дати бензопилу. ОСОБА_8 такий дозвіл дав, але сказав, що бензопила знаходиться зараз у ОСОБА_7 . Оскільки він деякий час проживав у ОСОБА_7 , допомагав йому по господарству, ремонтував указану бензопилу, то він пішов до нього та взяв з господарського приміщення бензопилу. Також ОСОБА_6 вказував, що бензопилу не ховав, а почепив її на руль велосипеда, їхав по центральній вулиці до господарства ОСОБА_9 . Там попиляв дрова, а потім ОСОБА_9 заніс бензопилу до сараю, аби ніхто її не вкрав. 
Крім того, апеляційний суд обґрунтовано визнав безпідставними доводи прокурора про те, що суд у вироку не навів мотивів, з яких не врахував окремі докази, а саме, показання свідка ОСОБА_9 , протоколи прийняття заяви ОСОБА_8 про вчинене кримінальне правопорушення, огляду місця події та проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 , оскільки ці докази судом було досліджено та дано їм оцінку відповідно до ст. 94 КПК у сукупності з іншими зібраними доказами з точки зору їх достатності та взаємозв`язку.
Крім того, з показань у суді свідка ОСОБА_9 вбачається, що він запропонував ОСОБА_6 пиляти дерева, на що той погодився. Через деякий час ОСОБА_6 привіз до нього бензопилу на велосипеді, вдвох вони розпиляли сухі дерева. Потім він поставив бензопилу до сараю, звідки її вилучили працівники поліції.
Наведені показання потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_9 , які узгоджуються з показаннями в суді ОСОБА_6 , свідчать, що останній, одержавши у потерпілого дозвіл взяти його бензопилу, фактично отримав певну правомочність щодо цього майна (право користування), що виключає у діях ОСОБА_6 таку обов`язкову ознаку крадіжки, як протиправність вилучення чужого майна.
Окрім того, крадіжка з суб`єктивної сторони передбачає прямий умисел, тобто особа усвідомлює, що посягає на чужу власність, таємно вилучає чуже майно, на яке вона не має жодного права, вважаючи, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб, передбачає спричинення матеріальної шкоди в певному розмірі і бажає спричинити таку шкоду. А тому суд апеляційної інстанцій, погодившись з рішенням місцевого суду, дійшов правильного висновку, що органом досудового розслідування не доведено наявність у діях ОСОБА_6 й умислу на таємне викрадення чужого майна.
За таких обставин, ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК.
Отже, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність не встановлено.
Тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436, 441–442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року, Суд
у х в а л и в:
ухвалу Апеляційного суду Київської області від 13 липня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, – без задоволення. 
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                    ОСОБА_3