Постанова
Іменем України
 
26 вересня 2018 року
місто Київ
 
справа № 638/12068/16-ц
провадження № 61-203св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
відповідачі: Державна казначейська служба України, Прокуратура Полтавської області,
третя особа - слідчий прокуратури Полтавської області Сорокін Ігор Володимирович,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 25 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Гуцал Л. В., Котелевець Л. В.,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди у розмірі 328 860, 00 грн на підставі статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України.
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що у провадженні слідчого Прокуратури Полтавської області Сорокіна І. В. перебувало кримінальне провадження № 42012220090000005 за частиною другою статті 372 Кримінального кодексу України відносно колишніх співробітників слідчого управління Міністерства внутрішніх справу України в Полтавській області, в якому його визнано потерпілим. Постановою слідчого Прокуратури Полтавської області від 08 квітня 2016 року ОСОБА_3 незаконно відмовлено у задоволенні десяти клопотань, а постановою від 31 травня 2016 року кримінальне провадження закрито у зв'язку з відсутністю в діях працівників СУ УМВСУ в Полтавській області складу кримінального правопорушення. Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Полтави від 04 липня 2016 року постанову про закриття кримінального провадження скасовано як незаконну. На переконання ОСОБА_3, зазначеними неправомірними діями та тривалою бездіяльністю слідчого Прокуратури Полтавської області, який протягом семи місяців не здійснював будь-яких процесуальних дій у кримінальному провадженні, йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 328 860, 00 грн.
Правовими підставами позову ОСОБА_3 визначив положення статей 1167, 1173, 1174 ЦК України.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_3 на відшкодування завданої моральної шкоди 60 000, 00 грн. Додатковим рішенням цього суду від 01 лютого 2017 року стягнуто з Державної казначейської служби України в дохід держави судовий збір у сумі 600, 00 грн.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позивач надав відповідні докази на доведення тих обставин, що йому завдано моральну шкоду в результаті хвилювань й переживань, спричинених порушенням його права на неупереджене своєчасне справедливе досудове розслідування, а тому, враховуючи ступінь вини відповідача, суд вважав доведеним та обґрунтованим розмір відшкодування моральної шкоди у 60 000, 00 грн.
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 25 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3
Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що, помилково застосовуючи до спірних правовідносин положення статей 1173, 1174 ЦК України, суд першої інстанції не врахував, що органи прокуратури та їх посадові особи не відносяться до суб'єктів цивільно-правової відповідальності за наведеними правилами, оскільки органи прокуратури не є органами державної влади або органами місцевого самоврядування. При цьому обставини, визначені частиною першою статті 1176 ЦК України, судом не встановлено, а тому відсутні підстави для застосування відповідальності за названою статтею Кодексу. Відповідальність за шкоду, завдану фізичній чи юридичній особі рішеннями, діями або бездіяльністю працівника під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків згідно зі статтею 1172 ЦК України покладається на юридичну особу, з якою цей працівник перебуває в трудових правовідносинах. З врахуванням наведеного, правові підстави для відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю посадової особи органів прокуратури, за рахунок державного бюджету відсутні.
У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
На обґрунтування вимог касаційної скарги ОСОБА_3 посилається на те, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права, тому що положення статті 1172 ЦК України не регулюють спірні правовідносини. На переконання заявника, надані ним ухвали слідчих суддів щодо оскарження дій та бездіяльності слідчого прокуратури свідчать про завдання йому моральної шкоди, яка підлягає справедливій компенсації.
Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2018 року відкрито провадження у справі, а ухвалою від 06 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388).
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Щодо оцінки застосування та визначення підстав позову
Звертаючись до суду першої інстанції із цим позовом, ОСОБА_3 визначив його правовими підставами, зокрема положення статей 1173, 1174 ЦК України, які в контексті викладених ним обставин, на переконання апеляційного суду, помилково застосовані судом першої інстанції.
Апеляційний суд зазначив, що, застосовуючи до спірних правовідносин зазначені правові норми, суд першої інстанції не врахував, що органи прокуратури та їх посадові особи не відносяться до суб'єктів відповідальності за цими нормами, оскільки органи прокуратури не є органами державної влади або органами місцевого самоврядування.
Верховний Суд враховує, що зазначення позивачем конкретної правової норми, наведеної особою на обґрунтування позову, не є визначальним для суду при вирішенні питання про те, яким законом необхідно керуватися під час вирішення спору, поряд із цим не може погодитись із позицією апеляційного суду про те, що спірні правовідносини регулюються статтею 1172 ЦК України.
Оцінка обґрунтованості застосування судом до спірних правовідносин положень статті 1172 ЦК України
Згідно із частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.
У зазначеній нормі встановлюються загальні правила відшкодування юридичною або фізичною особою потерпілій стороні шкоди, завданої їхнім працівником або іншою особою під час виконання трудових обов'язків. Це є одним з випадків, коли суб'єктом деліктної відповідальності є юридична або фізична особа, яка шкоди потерпілій стороні безпосередньо не завдавала. Тобто особливістю цих зобов'язань є те, що закон відмежовує особу, яка безпосередньо завдала потерпілій стороні шкоди, від особи, яка повинна цю шкоду відшкодувати. У цивільному праві під діями юридичної особи визнаються: дії органу, її представників, а також її членів або інших учасників (працівників і службовців). Діями фізичної особи (фізичної особи-підприємця) визнаються дії працівників (службовців), якщо їх вчинено на виконання трудових (службових) обов'язків. Покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за наведеною нормою права пояснюється тим, що безпосередній заподіювач шкоди (працівник) юридично втілює волю осіб, з якими він пов'язаний трудовим договором (контрактом), а тому його вина визнається виною роботодавця. 
Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого дня.
Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за статтею 1172 ЦК України необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника, шкода, завдана потерпілій стороні, причинний зв'язок між протиправною поведінкою працівника і завданою шкодою, вина працівника), так і спеціальних умов, які обов'язково необхідно враховувати. Це обставини, за наявності яких шкода була спричинена, хоча сама шкода в цих зобов'язаннях і не набуває будь-яких особливостей. До таких обставин частина перша зазначеної норми відносить виконання трудових (службових) обов'язків працівником. У разі завдання шкоди працівником діями, що за своїм змістом не випливають з виконання ним трудових (службових) обов'язків, не виникає відповідальності юридичної або фізичної особи за шкоду, спричинену цим працівником. Він повинен сам відшкодувати цю шкоду на загальних підставах деліктної відповідальності (стаття 1166 ЦК України).
Причинно-наслідковий зв'язок у цьому виді деліктних зобов'язань може мати складний характер, тобто позивач зобов'язаний довести не тільки те, що шкоди завдано внаслідок протиправного діяння, а й те, що це протиправне діяння виникло внаслідок неналежного виконання чи невиконання працівником (службовцем) або іншою особою покладених на нього трудових (службових) чи інших обов'язків.
Апеляційний суд вважав встановленим те, що правовідносини сторін виникли з підстав відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу неправомірними діями та бездіяльністю слідчого Прокуратури Полтавської області як працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.
Оцінка обґрунтованості застосування судом до спірних правовідносин положень статті 1173, 1174 та 1176 ЦК України
Разом з тим, поза увагою апеляційного суду залишилось те, що дії, якими, на переконання заявника, йому спричинено моральну шкоду, вчинені слідчим Прокуратури Полтавської області Сорокіним І. В. під час здійснення кримінального провадження № 42012220090000005, у якому ОСОБА_3 перебував у процесуальному статусі потерпілого.
Позивач пов'язував завдання йому моральних страждань із неналежним здійсненням органом досудового слідства в особі слідчого Прокуратури Полтавської області Сорокіна І. В. розслідування кримінального провадження № 42012220090000005.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема й органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких передбачений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами підлягають застосуванню правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Суди, вирішуючи спір, не врахували зазначених норм матеріального права, дійшовши висновку про те, що неправомірними рішеннями, діями та бездіяльністю прокуратури області позивачу завдано моральної шкоди, припустились взаємовиключних висновків про одночасне застосування до спірних правовідносин положень статей 1172 та 1176 ЦК України, та залишили поза увагою, що зазначені норми матеріального права регулюють різні підстави, умови, порядок відповідальності за завдану моральну шкоду та коло суб'єктів, на яких покладається така відповідальність.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17, підстав відступити від якого Верховним Судом не встановлено.
Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені статтею 1167 ЦК України, за змістом якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
У частині другій статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.
За приписами частини першої 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України)
Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Враховуючи те, що у цій справі відсутні підстави для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, то до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення частини шостої статті 1176 ЦК України.
За приписами частини шостої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.
Узагальнені висновку за результатами розгляду касаційної скарги
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов переконання, що апеляційний суд зробив помилковий висновок про те, що спірні правовідносини регулюються положенням статті 1172 ЦК України, а тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню.
Разом з тим, хоча суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин, проте не дослідив зібрані у справі докази, вважав встановленими обставини, які не є предметом спору, не встановивши ті обставини, що є істотними для правомірного вирішення спору по суті, та як наслідок передчасно задовольнив позовні вимоги.
Необхідність дослідження доказів, наявних у справі, та встановлення наведених обставин, враховуючи встановлені межі розгляду справи судом касаційної інстанції, позбавляють Верховний Суд можливості вирішити справу по суті та зумовлюють необхідність направлення справи на новий розгляд.
За правилами пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Згідно з частинами четвертою та п'ятою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Враховуючи те, що суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати обставини справи та надавати оцінку доказам, то за правилами статті 411 ЦПК України справа підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Передаючи справу на новий розгляд до апеляційного суду, Верховний Суд враховує те, що справа перебуває на розгляді у судах вже тривалий час, а апеляційний суд цивільним процесуальним законом наділений повноваженнями встановлювати обставини справи та надавати оцінку доказам, а також ту обставину, що саме апеляційним судом при вирішенні спору по суті застосовано норму матеріального права, яка не регулює спірні правовідносини.
Під час нового розгляду справи апеляційному суду необхідно встановити наявність моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні; з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Суду необхідно враховувати, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Апеляційного суду Харківської області від 25 квітня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 В. А. Стрільчук
 
Судді                                                                                                              В. О. Кузнєцов
 
С. О. Погрібний
 
О. В. Ступак
 
Г. І. Усик