Постанова
Іменем України
19 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 589/1349/16-ц
провадження № 61-22901св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М.,  Штелик С. П.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_4, 
відповідач - ОСОБА_5, 
представник відповідача - ОСОБА_6,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Шосткінського міськрайонного суду Сумської області від 08 листопада 2016 року у складі судді Сидорчука О. М. та ухвалу Апеляційного суду Сумської області                             від 31 січня 2017 року у складі колегії суддів: Семеній Л. І., Кононенко О. Ю., Бойка В. Б., 
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У січні 2015 року ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про відшкодування витрат на утримання нерухомого майна.
Позовна заява мотивована тим, що сторони є співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований на                                        вул. Комсомольській, 3 у м. Шостці Сумської області. Відповідач не утримує належну йому на праві 1/3 частину цього будинку. Позивач виконала ремонтні роботи в зазначеному житловому будинку для відновлення системи опалення, даху, веранди та вхідних дверей будинку і огорожі домоволодіння.
З огляду на зазначене, з урахуванням уточнень позовних вимог               ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_4 просив стягнути з ОСОБА_5 відшкодування витрат на придбання будівельних матеріалів та вартості ремонтних робіт у сумі 45 341,35 грн.
Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від                                08 листопада 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з                   ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 витрати на утримання майна, яке перебування у спільній частковій власності, у сумі 16 772,65 грн.
У частині вимог щодо стягнення вартості ремонтних робіт у сумі 28 568,70 грн відмовлено за недоведеністю. 
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 відшкодування судового збору в сумі 263,29 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не спростував розмір витрат позивача на придбання будівельних матеріалів, необхідних для утримання будинку. Відмовляючи у відшкодуванні вартості ремонтних робіт, суд виходив з того, що вартість таких робіт експертами не встановлювалась,                 а в наданому позивачем кошторисі зазначені лише заплановані витрати.
Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 31 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що закон встановлює презумпцію обов'язку власника нести витрати, пов'язані з утримання належного йому майна, щодо зберігання, ремонту та збереження його властивостей; обставина того, що відповідач не проживає у будинку,                          не звільняє його від обов'язку утримувати майно в належному технічному стані. Також суд виходив з того, що ремонт будинку виконаний тоді, коли відповідач був співвласником будинку без виділення його частки в натурі.    
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Шосткінського міськрайонного суду Сумської області від 08 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 31 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не встановили обставин справи, зокрема того, що відповідач не надавав своєї згоди на ремонт будинку,                        а виконані роботи не є витратами на збереження будинку, тому позивач не має права на їх компенсацію. Крім того, за результатами поділу будинку між співвласниками з відповідача стягнуто компенсацію грошової частки з урахуванням здійснених покращень, а виділена ОСОБА_3 частка будинку не містить таких покращень. Також зазначає, що капітальний ремонт будинку не здійснювався.
У жовтні 2017 року ОСОБА_4 надала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення про відхилення доводів касаційної скарги.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження                            у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суди встановили, що будинок АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_3 та ОСОБА_5, частки яких становлять 2/3 та 1/3 відповідно.
Протягом 2012-2014 років у зазначеному будинку замінювалась система опалення, проводився ремонт будівельних конструкцій (даху, стелі, підлоги               і тощо) та інші поліпшення експлуатаційних показників будинку.  
Позивач на підтвердження витрат на придбання матеріалів для виконання таких робіт надав платіжні документи на загальну суму 50 317,96 грн. 
Згідно із статтею 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 151 ЖК Української РСР громадяни, які мають                             у  приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт,  утримувати в порядку придомову територію. 
Згідно із статтею 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки                 у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.
Частинами першою та другою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. 
Суди встановили, що позивач неодноразово звертався до                            ОСОБА_5 із пропозиціями здійснювати утримання та збереження спільного майна, на які відповідач не надавав згоди.
У подальшому після проведення ремонту будинку ОСОБА_5                           у судовому порядку  скористався правом на виділ частки у натурі.
У зв'язку з цим, установивши, що відповідач самоусунувся від тягаря утримання майна, суди обґрунтовано стягнули з нього 1/3 частину понесених позивачем витрат на утримання будинку, виходячи з часток співвласників                у праві спільної часткової власності до виділу частки в натурі.  
Доводи касаційної скарги про те, що обов'язок підтримувати будинок                            в придатному для проживання стані покладається лише на його мешканців,               є наслідком неправильного тлумачення ОСОБА_5 положень закону, оскільки статті 322, 360 ЦК України та стаття 151 ЖК України, які регулюють спірні правовідносини, не пов'язують виникнення в особи зобов'язання брати участь у витратах на управління спільним майном з будь-якими обставинами, як-то проживання чи не проживання співвласника у будинку.
Також не ґрунтується на законі твердження ОСОБА_5, що позивач має право на компенсацію лише тієї частини витрат, які були понесені на утримання частки (житлової площі), яка була виділена йому в натурі, оскільки виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, не припиняє та не трансформує зобов'язання такої особи, пов'язані із спільним майном, у нове зобов'язання щодо утримання лише тієї частини майна, яка була виділена                   у власність. 
Доводи касаційної скарги про те, що позивач не здійснював капітальний ремонт будинку, є неприйнятними, оскільки не відповідають фактичним обставинам справи.
У решті касаційна скарга не містить обґрунтованих доводів про неправильне застосування судами норм матеріального права або порушення норм процесуального права; доводи скарги фактично зводяться до дослідження доказів у справі у зв'язку з незгодою з висновками судів щодо їх оцінки, що виходить за межі перегляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України.
Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
За таких обставин касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення,             а ухвалені у справі судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Рішення Шосткінського міськрайонного суду Сумської області                                      від 08 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області                 від 31 січня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий | В. С. Висоцька
Судді: | А. О. Лесько
| С. Ю. Мартєв
| В. М. Сімоненко
| С. П. Штелик