ПОСТАНОВА
Іменем України

11 вересня 2018 року 
Київ
справа №826/4564/15
адміністративне провадження №К/9901/40245/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Хохуляка В.В., 
суддів - Бившевої Л.І., Шипуліної Т.М., 
при секретарі: Лисенко О.М.,
за участю представника позивача: Пономаренка В.В.,
                  представників відповідача: Борозна М.П., Дмитренка О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.07.2015 (суддя - Шулежко В.П.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2017 (головуючий суддя -                    Губська Л.В., судді: Оксененко О.М., Парінов А.Б.) у справі № 826/4564/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед» до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві про скасування податкових повідомлень-рішень, -

встановив:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Діамед» (далі - ТОВ «Діамед») звернулось Окружного адміністративного суду міста Києва  з позовом, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві) від 01.10.2014                                      № 0010902201, №0010912201 та № 0000381702.     

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.07.2015, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2017, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суди попередніх інстанцій з урахуванням наявних у справі доказів дійшли до висновку, що задекларовані витрати позивача та податковий кредит не підтвердженні належними первинними документами та не доведено зв'язок отриманих товарів з господарською діяльністю позивача, а тому податкові повідомлення-рішення є правомірними та скасуванню не підлягають.

Не погодившись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій ТОВ «Діамед» оскаржило їх у касаційному порядку.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.07.2015, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2017 та направити справу на новий розгляд в суд першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог ТОВ «Діамед» зазначає, що попередніми судовими інстанціями було безпідставно відхилено як доказ товарності спірних операцій подані позивачем первинні документи, не досліджено належним чином зміни майнового стану учасників розглядуваних операцій, не перевірено факту подальшого використання позивачем результатів придбаних товарів у власній господарській діяльності, наслідком чого стало прийняття неправильних по суті спору рішень.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, заслухавши пояснення представників сторін, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Як з'ясовано судами попередніх інстанцій, податковим органом на підставі наказу №1582 від 07.08.2014, направлень від 08.08.2014 №1673/26-54-22, №1672/26-54-22, №1678/26-54-17, згідно зі статтею 20, підпункту 78.1.11 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України та відповідно до отриманої постанови слідчого відділення розслідування злочинів у сфері службової діяльності СВ Святошинського РУ ГУ МВС України у м. Києві проведена позапланова виїзна перевірка ТОВ «Діамед» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2013.

За результатами проведеної   перевірки складено акт від 05.09.2014 №993/26-54-22-01-10/21526737, в якому відображено висновок про   порушення позивачем: 

- пункту 140.2 статті 140, підпункту 134.1.1  пункту 134.1 статті 134, підпункту 138.1.1. пункту 138.1, пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, підпунктів 138.10.2, 138.10.3, 138.10.4 статті 138 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток всього на суму                  6218243 грн.; 

- підпункту 197.1.27 пункту 197.1 статті 197, пунктів 198.3, 198.6 статті 198, статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість в періоді, що перевірявся, на загальну суму 6424711,00 грн.; 

- пункту 119.2 статті 119 Податкового кодексу України, а саме: несвоєчасно подано звітний податковий розрахунок ф.1-дф за 4 квартал 2013 року та не в повному обсязі, з недостовірними відомостями звітні податкові розрахунки ф.1-дф за 1-4 квартали 2013 року.

Вказаний висновок податкового органу мотивований неподанням до перевірки необхідних та достатніх доказів на підтвердження дійсного руху активів між задекларованими учасниками поставок.

На підставі названого акта перевірки податковим органом 01.10.2014 року прийнято наступні податкові повідомлення-рішення:

- № 0010902201, згідно з яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем: податок на прибуток приватних підприємств у розмірі 6218243,00 грн. за основним платежем, та 3109122,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

-   № 0010912201, згідно з яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем: податок на додану вартість у розмірі 6424711,00 грн. за основним платежем, та                     3212356,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- № 0000381702 про донарахування суми грошового зобов'язання за платежем: податок на доходи фізичних у виді штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) в розмірі 1020,00 грн. 

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. 

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. 

Водночас статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Дані положення врегульовані частиною другою   статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Отже, будь-які документи, в тому числі договори, податкові накладні, рахунки тощо, мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. 

Для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. 

Господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. 

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондується з нормами Податкового кодексу України.

Так, згідно з підпунктом 14.1.27 пунктом 14.1 статті 14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником). 

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Згідно пунктом 138.2   статті 138 Податкового кодексу України     витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших встановлених документів.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1   статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат, зокрема, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу (підпункт 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового Кодексу України,). 

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до статті 201.10 Податкового Кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість є правомірними за умови реального виконання господарської операції та наявності належним чином оформлених первинних документів, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

При цьому, при оцінці податкових наслідків господарських операцій адміністративний суд не повинен обмежуватися встановленням лише формальних умов застосування платником податкових норм шляхом подання первинних документів, що за формою та змістом відповідають законодавчим вимогам, а з урахуванням доводів податкового органу має дослідити фактичні правовідносини учасників поставок, перевірити дійсний рух активів у процесі виконання операцій та встановити зв'язок складених первинних документів з реальними фактами господарської діяльності.

Будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.  

Слід зазначити, що обов'язок підтвердити правомірність та обґрунтованість сформованого податкового кредиту та витрат первинними документами покладається на платника-покупця товарів (робіт, послуг), оскільки саме він виступає суб'єктом, який використовує при обчисленні кінцевої суми податку, що підлягає сплаті до бюджету, суму податкового кредиту з податку на додану вартість, визначену постачальником, та зменшує оподатковуваний доход на вартість товарів (робіт, послуг), визначену продавцем.

Подані платником документи повинні достовірно підтверджувати реальність господарських операцій та інші обставини, з якими законодавець пов'язує право платника на податкову вигоду. 

Податкова вигода може бути визнана необґрунтованою, зокрема, у випадках, якщо для цілей оподаткування операції обліковані не у відповідності з їх дійсним економічним змістом або враховані операції, що не обумовлені розумними економічними або іншими причинами (цілями ділового характеру).

Судами встановлено та вбачається з матеріалів справи, що основним видом діяльності      ТОВ «Діамед» є роздрібна      торгівля      фармацевтичними товарами в спеціалізованих магазинах.

У період, що був предметом перевірки, спірні показники податкової звітності                       ТОВ «Діамед» сформовані ним на підставі господарських операцій з СТ «Діамед» та ТОВ «Пейпа Трейд Україна».

Так, між Споживчим товариством «Діамед» (Постачальник) та ТОВ «Діамед» (Покупець) укладено договір поставки від 16.06.2006 №2, відповідно до якого постачальник зобов'язується систематично передавати (постачати) у зумовлені строки (строк) другій стороні лікарські засоби, вироби медичного призначення, продукцію інших товарних груп, у кількості, асортименті і по цінах, згідно з накладними (специфікаціями), що є невід'ємними частинами цього договору, а покупець зобов'язується прийняти вказаний Товар і своєчасно сплатити за нього певну грошову суму на умовах цього договору.

За наслідками проведеної перевірки податковим органом встановлено, що в період з 01.01.2013  по 31.12.2013 TOB «Діамед» задекларовано податкових зобов'язань з податку на додану вартість у сумі 644 865,0 грн. та податкового кредиту - у сумі 496013,0 грн. 

У декларації з податку на додану вартість позивачем відображено операції, звільнені від оподаткування, на загальну суму 30 513   630,00 грн.

Так, відповідно до підпункту 197.1.27 пункту 197.1 статті 197 Податкового кодексу України звільняються від оподаткування операції з постачання лікарських засобів, дозволених для виробництва і застосування в Україні та внесених до Державного реєстру лікарських засобів (у тому числі аптечними закладами), а також виробів медичного призначення за переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про лікарські засоби» на території України можуть реалізовуватись лише зареєстровані лікарські засоби, крім випадків, передбачених цим Законом. Реалізація лікарських засобів здійснюється лише за наявності сертифіката якості, що видається виробником.

Порядок проведення вхідного контролю якості лікарських засобів суб'єктами господарської діяльності, які мають ліцензії на право оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами, та державного контролю якості лікарських засобів під час оптової та роздрібної торгівлі регламентує Інструкція про порядок контролю якості лікарських засобів під час оптової та роздрібної торгівлі затверджена Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 30.10.2001 №436 .

Пунктом 2.3. Інструкції встановлено порядок проведення вхідного контролю якості лікарських засобів, які надходять в аптеку: 

Закуповувати і одержувати лікарські засоби слід тільки в суб'єктів, які мають діючі ліцензії на право оптової торгівлі. Копії таких ліцензій додаються до угод про постачання і зберігаються у завідувача аптеки чи уповноваженої особи з усім комплектом документів. 

Одержані аптекою лікарські засоби повинні пройти візуальний контроль уповноваженою особою. До одержання письмового висновку уповноваженої особи торгівля одержаними лікарськими засобами забороняється. 

Уповноважена особа перевіряє відповідність одержаних лікарських засобів супровідним документам щодо кількості, дозування, номерів серій, термінів придатності, реєстраційного статусу, найменування, лікарської форми, виробника. Кожна серія лікарських засобів повинна супроводжуватися сертифікатом якості, що видається виробником, завіреним печаткою останнього постачальника. Лікарські засоби, указані в п. 4.8 цієї Інструкції, повинні додатково супроводжуватися висновком щодо якості, що виданий лабораторією, підпорядкованою або уповноваженою Держлікслужбою України.

Проте, ані під час проведеної перевірки, ані під час розгляду даної справи судами попередніх інстанцій, позивачем не надано належного документального підтвердження щодо постачання та реалізації лікарських засобів, дозволених для виробництва і застосування в Україні та внесених до Державного реєстру лікарських засобів (сертифікатів, реєстраційних посвідчень, свідоцтв, дозволів на право використання в Україні лікарських засобів, що було реалізовано, інформації щодо виробника та іншого документального підтвердження), в тому числі застосування пільги відповідно до вимог підпункту 197.1.27 пункту 197.1 статті 197 Податкового кодексу України.

Також   в матеріалах справи відсутні докази проведення вхідного контролю якості лікарських засобів та відповідності їх вимогам п.3.1. договору поставки.

Крім того, ТОВ «Діамед» до складу податкового кредиту віднесено суми ПДВ за рахунок здійснення господарських операцій з СТ «Діамед» та ТОВ «Пейпа Трейд Україна».

На підтвердження здійснення господарських операцій з СТ «Діамед» позивачем було надано податкові накладні, видаткові накладні, квитанції про здачу торгівельної виручки, банківські виписки. 

При цьому позивачем не надано податкових накладних, виписаних продавцем                   ТОВ «Пейпа Трейд Україна» для покупця ТОВ «Діамед».

Слід зазначити, що законодавством не встановлено конкретного переліку документів, які мають слугувати підставою для формування даних податкового обліку, складенням яких мають оформлюватися ті чи інші господарські операції, з огляду на різноманітність змісту та форм економічної діяльності та порядку її документування. Відповідність задекларованих платником операцій критерію документального підтвердження вимагає подання платником документів, які містять достатні відомості про зміст господарської операції, порядок її виконання та учасників; документи, якими має оформлюватися господарська операція, визначаються з урахуванням законодавчих вимог та звичаєвої практики щодо оформлення певного виду господарської операції.

Однак, сама лише наявність у платника податків податкових накладних, виписаних від імені його контрагентів, не є достатньою підставою для включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту, водночас, наявність податкових накладних, видаткових накладних, квитанцій про здачу торгівельної виручки, банківських виписок не є безумовними доказами реальності господарських операцій.

Також в матеріалах справи відсутні докази транспортування товару від контрагентів позивачу. Відсутні заявки на поставку товару, а у видаткових накладних, відсутні відомості про місце передачі товару, а міститься лише інформація у вигляді склад: «Центральний склад». Водночас не міститься відомостей щодо обліку товару та його руху по складу. Не надано позивачем інформації щодо осіб, які здійснювали прийняття товару та про видані для них довіреності. Відсутні документи, які підтверджували б реалізацію отриманих товарів (послуг) в межах здійснення господарської діяльності.

Крім того, перевіркою повноти визначення валового доходу за період, що підлягав перевірці, встановлено його заниження на суму 2023357,00 грн. 

Вказаний показник податкової звітності сформовано позивачем внаслідок здійснення перерахунку доходів у разі зміни суми компенсації вартості товарів (робіт, послуг) у розмірі 2023357,0 грн., про що свідчить додаток ІД до рядка 03 Податкової декларації з податку на прибуток підприємства за 2013 рік. 

Разом з тим, позивачем не було надано до перевірки документального підтвердження щодо проведених коригувань (зменшення) інших доходів.

Відсутність первинних документів на момент здійснення перевірки позивач обґрунтовує вилученням усіх документів слідчими органами, при цьому, до суду першої інстанції позивачем було надано повний перелік первинної документації.

Разом з тим, відповідно до письмових пояснень ДПІ в Оболонському районі у                            м. Києві, документи стосовно фінансово-господарської діяльності ТОВ «Діамед» були надані на запит ДПІ у Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві лейтенантом міліції слідчого відділення розслідування злочинів у сфері службової діяльності СВ Святошинського РУ ГУМВС України у м. Києві  Карасьовим Д.С. в оригіналах. Після закінчення перевірки вказані документи за описом були повернуті до СВ Святошинського РУ ГУМВС України у м. Києві, копію якого також долучено до матеріалів справи.

Також Київський апеляційний адміністративний суд обґрунтовано надав критичну оцінку висновку судово-економічної експертизи № 2468-2470/21744-21770/16-45 від 21.12.2016. 

Так, згідно з частиною 5 статті 82 Кодексу адміністративного судочинства України висновок експерта для суду не є обов'язковим, а є доказом у справі, який підлягає оцінці за правилами, встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України.

Тобто, адміністративний суд, оцінюючи висновок експерта, повинен виходити з того, що цей висновок не має заздалегідь встановленої сили та переваг щодо інших доказів. Такий висновок повинен оцінюватись судом нарівні з іншими доказами, що містять інформацію про обставини, які входять до предмета доказування у справі, під час безпосереднього та всебічного дослідження судом цих обставин.

Щодо донарахування грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних в розмірі 1020,00 грн. згідно податкового повідомлення рішення № 0000381702 від 01.10.2014  у зв'язку з  несвоєчасним поданням звітного податкового розрахунку ф.1-дф за 4 квартал 2013 року та не в повному обсязі, з недостовірними відомостями звітних податкових розрахунків ф.1-дф за 1-4 квартали 2013 року, під час розгляду даної справи судами попередніх інстанцій позивачем доказів на спростування зазначених висновків податкового органу також не було надано.

Зі змісту частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції  чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) вбачається, що довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов'язаний суб'єкт владних повноважень.

Відповідно до принципу змагальності, закріпленому у статті 11, частині першій статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, суб'єкт господарювання зобов'язаний заперечувати проти доводів суб'єкта владних повноважень та подати докази на спростування висновків останнього.

Враховуючи у сукупності встановлені обставини даної справи, Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що платник не підтвердив належним чином оформленими документами, які є достатніми для встановлення дійсних змін майнового стану учасників задекларованих операцій, добросовісність податкової вигоди, на яку він претендує, у зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, судами першої та апеляційної інстанцій виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності з нормами матеріального права, постановлено обґрунтоване рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи. Висновки судів про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності, а тому підстав для їх перегляду з мотивів, викладених в касаційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 250, 341, 344, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діамед» залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.07.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2017 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.В. Хохуляк
Л.І. Бившева 
 Т.М. Шипуліна ,
Судді Верховного Суду