Постанова
Іменем України
 
07 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа № 320/9411/15-ц
провадження № 61-13903св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2,
треті особи: ОСОБА_3, Товариство з обмеженою відповідальністю «Маттіол»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Запорізької області         від 23 червня 2016 рокуу складі колегії суддів: Савченко О. В., Кочеткової І. В., Маловічко С. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила в процесі розгляду справи, до ОСОБА_2, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Маттіол» (далі - ТОВ «Маттіол»), ОСОБА_3, про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона та ОСОБА_3 є співвласниками гуртожитку по АДРЕСА_1. Їй належить 3/5 частин зазначеного гуртожитку, а ОСОБА_3 - 2/5 частин. ОСОБА_2, перебуваючи у трудових відносинах з Відкритим акціонерним товариством «Мелітопольпродмаш» (далі - ВАТ «Мелітопольпродмаш») - попереднім власником гуртожитку, був вселений до нього на підставі ордера, виданого за спільним рішенням адміністрації товариства та профспілкового комітету від 15 квітня 2002 року, однак з 08 серпня 2002 року звільнився з роботи за власним бажанням на підставі  статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Відповідач зареєстрований у кімнаті АДРЕСА_1, в якій він станом на час пред'явлення позову більше року не проживав, членом сім'ї нових власників гуртожитку не був, у трудових відносинах з ними не перебував. Договір оренди житла з власниками гуртожитку ОСОБА_2 не укладав, оплату за користування приміщенням гуртожитку відповідно до затвердженого власниками розрахунку не проводив, має інше житло, в якому тривалий час проживає зі своєю родиною. Відповідач перешкоджає їй у користування власністю, оскільки не віддає ключів від кімнати, в якій знаходяться його речі. Враховуючи наведене,       ОСОБА_1 просила усунути перешкоди в користуванні кімнатою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2  з указаної кімнати.
 
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 березня 2016 року у складі судді Купавської Н. М. позов задоволено. Усунено перешкоди ОСОБА_1 в користуванні жилим приміщенням та виселено ОСОБА_2 з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2  звільнений з роботи за власним бажанням, а тому відповідно до статті 132 Житлового кодексу Української РСР він підлягає виселенню з гуртожитку. Підстави для надання йому іншого жилого приміщення при виселенні, передбачені статями 125, 132 Житлового кодексу Української РСР,  відсутні.
 
Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 23 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що застосувавши до спірних правовідносин статтю 132 Житлового кодексу Української РСР та виселивши   ОСОБА_2 з кімнати, яка була надана йому попереднім наймодавцем ВАТ «Мелітопольпродмаш» у зв'язку з трудовими відносинами, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що нові власники гуртожитку використовують його для передачі в найм (оренду) за цивільно-правовими угодами, а тому   закріплені в нормах житлового законодавства права попереднього наймодавця, що пов'язані з існуванням трудових відносин між ним та громадянами як працівниками, до нових власників гуртожитку не перейшли.
 
У серпні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду Запорізької області від 23 червня 2016 року та залишити в силі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 березня 2016 року.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що гуртожиток є приватною власністю позивача та ОСОБА_3, відповідач відмовляється від укладення договору найму жилого приміщення, що свідчить про відсутність правових підстав для проживання у ньому. Апеляційний суд дійшов безпідставного висновку про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин статті      132 Житлового кодексу Української РСР.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 серпня 2016 року відкрито провадження у цій справі.
 
ОСОБА_2 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що позовні вимоги є необґрунтованими і недоведеними. Передача гуртожитку новим власникам є незаконною та оспорюється  в судовому порядку. Між ним та власниками гуртожитку не досягнуто згоди щодо всіх істотних умов для укладення договору оренди, а посилання позивача на його відмову від укладення такого договору є безпідставними.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
15 березня 2018 року справу № 320/9411/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Згідно зі статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня                 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
 
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 213 ЦПК України 2004 року).
 
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).
 
Відповідно до частини першої статті 304 ЦПК України 2004 року справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою   1 розділу V цього Кодексу.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.
 
Апеляційним судом встановлено, що  ОСОБА_2, перебуваючи у трудових відносинах з ВАТ «Мелітопольпродмаш» з 09 березня 1998 року, разом з дружиною ОСОБА_4 вселився у кімнату АДРЕСА_1 згідно зі спеціальним ордером, виданим за підставі рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «Мелітопольпродмаш» від 15 квітня 2002 року, протокол № 4.
 
08 серпня 2002 року ОСОБА_2 звільнився з роботи за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.
 
Сторони визнали, що колишній власник гуртожитку ВАТ «Мелітопольпродмаш» ліквідовано.
 
Згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Мелітопольської міської ради від 27 квітня 2006 року № 82/16, будівля гуртожитку по АДРЕСА_1 була передана у приватну власність  ОСОБА_1, а згідно з рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада          2007 року у справі № 2-5730 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про спонукання до виконання умов договору, яким позов задоволено, гуртожиток набув статусу спільної часткової власності і з цього часу належить ОСОБА_1 (3/5 частини) та ОСОБА_3 (2/5 частини).
 
На підставі договору позички від 01 січня 2015 року гуртожиток переданий співвласниками у користування товариству з обмеженою відповідальністю «Маттіол».
 
Нові власники гуртожитку ОСОБА_1 та ОСОБА_3 використовують його для здачі кімнат у найм (оренду) за цивільно-правовими угодами.
 
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
 
Згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Відповідно до статті 814 ЦК України у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.
 
Отже, закон встановлює пріорітет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього.
 
Для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються  спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки  реєструються  як гуртожитки у виконавчому комітеті  районної, міської, районної  в місті Ради  народних депутатів (стаття 127 Житлового кодексу Української РСР).
 
Згідно з частинами другою-третьою статті 132 Житлового кодексу Української РСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.
 
Відповідно до статті 125 Житлового кодексу Української РСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу (припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією), не може бути виселено, зокрема осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації,  що надали їм жиле приміщення,  не  менш  як десять років.
 
Як роз'яснено у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України  від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», якщо гуртожиток надано у зв'язку з роботою,  слід з'ясовувати вид трудового договору, укладеного між позивачем і відповідачем, і за яких підстав він був припинений, маючи на увазі, що згідно зі статті 132 Житлового кодексу  без надання іншого жилого приміщення можуть бути виселені сезонні, тимчасові працівники, які припинили роботу, особи, які працюють за строковим трудовим договором, а також інші працівники, які звільнилися за власним бажанням без поважних причин, або звільнені за порушення трудової дисципліни чи вчинення злочину.
 
За змістом вищенаведених норм матеріального права та роз'яснень Верховного Суду України право вимоги щодо виселення мешканців гуртожитку належить його власнику. Така вимога має бути виконана особами, які займають приміщення в гуртожитку, в будь-якому разі, однак за наявності встановлених законом підстав виселення відбувається з наданням іншого житла, а за їх відсутності - без надання.
 
Як зазначено вище, ОСОБА_2, перебував у трудових відносинах з ВАТ «Мелітопольпродмаш», яке надало йому кімнату в гуртожитку, з 09 березня 1998 року по 08 серпня 2002 року, тобто менше десяти років, та звільнився з підприємства за власним бажанням.
 
З урахуванням того, що гуртожиток належить позивачу на праві приватної власності, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 132 Житлового кодексу Української РСР, яка регулює порядок виселення з гуртожитку. 
 
Підстав, передбачених статтями 125, 132 Житлового кодексу Української РСР,  для надання відповідачу іншого жилого приміщення при його виселенні з гуртожитку місцевим судом не встановлено.
 
Виходячи з викладеного, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Апеляційний суд не з'ясував фактичних обставин справи та не дав належної правової оцінки зібраним у ній доказам, у зв'язку з чим скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції.
 
Висновок апеляційного суду про те, що закріплені в нормах житлового законодавства права попереднього наймодавця, пов'язані з існуванням трудових відносин між ним та громадянами як працівниками, до нових власників гуртожитку не перейшли, нічим не обґрунтовані і не узгоджуються з положеннями вищенаведених норм матеріального права.  
 
Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Враховуючи, що рішення апеляційного суду не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, воно підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 413 цього Кодексу.
 
Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
За подання касаційної скарги ОСОБА_1 сплатила 584,64 грн, які підлягають стягненню з відповідача на її користь.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 23 червня 2016 року скасувати, рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 березня 2016 року залишити в силі.
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1    584 (п'ятсот вісімдесят чотири) грн 64 коп. судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко
| В. О. Кузнєцов
| О. В. Ступак
| Г. І. Усик