Постанова                                                                                                Іменем України

13 вересня 2018 р.
м. Київ
справа № 336/1844/16-к
провадження № 51-309км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів:                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,                                                          за участю секретаря                                                                                                                           судового засідання                             ОСОБА_4 ,                                                                    прокурора                                             ОСОБА_5 , 
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Шевченківського  районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2016 року й ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 12 вересня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016080080000337, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,                                                                  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,                                       уродженця  та жителя м. Запоріжжя,                     раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 185 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Шевченківського  районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік;  за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням із іспитовим строком 2 роки та покладено на нього певні обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України.
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 12 вересня 2017 року вирок залишено без змін.
На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» №1810-VIII від 22.12.2016 року ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання, призначеного вироком.
За вироком суду   ОСОБА_6 засуджено за те, що він 23 січня 2016 року приблизно о 21.00 год, знаходячись біля під`їзду № 8 будинку АДРЕСА_1 , під час сварки, яка розпочалася на ґрунті особистих неприязних відносин з ОСОБА_7 , з метою спричинення тілесних ушкоджень умисно наніс останньому один удар в голову предметом, схожим на гумовий кийок, від якого потерпілий присів навколішки. Після того, як ОСОБА_7 разом з ОСОБА_8 зайшли у вказаний під`їзд, ОСОБА_6 наніс ОСОБА_7 ще один удар в голову тим же предметом, від якого потерпілий втратив свідомість і впав на підлогу, а ОСОБА_6 ще наніс ОСОБА_7 численні удари в голову, заподіявши легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.
25 березня 2016 року приблизно о 19.30 год, ОСОБА_6 , перебуваючи в інтернет-клубі, розташованому на АДРЕСА_2 , скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав з комп`ютерного столу № 9 належний ОСОБА_9 гаманець з 2 банківськими картками «ПАТ КБ «Приватбанк» та пін-кодом, після чого о 19.32 год зняв в банкоматі 1 200 грн, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 ставить вимогу про скасування судових рішень відносно нього  та просить закрити кримінальне провадження. Посилається на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність і порушення вимог кримінального процесуального закону. Вказує, що його дії необгрунтовано кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК України, оскільки під час події він перебував у стані необхідної оборони. Зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою докази, які це підтверджують, а апеляційний суд не надав відповіді на всі доводи апеляційної скарги. Також вважає, що його дії безпідставно кваліфіковані за ч. 1 ст. 185 КК України, оскільки він не викрав гаманець потерпілого, а лише привласнив, коли знайшов його, а тому його дії слід було кваліфікувати за ст. 193 КК України. Зазначає, що потерпілий не має претензій до нього, а тому у суду були підстави для закриття провадження у зв`язку з примиренням.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги та вказувала на необхідність залишення судових рішень без зміни. 
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Статтею 433 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.  
Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. Тому суд касаційної інстанції не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. 
Доводи ОСОБА_6 про необгрунтованість його засудження за ч. 1 ст. 185 КК України не підтверджуються матеріалами  кримінального провадження і не ґрунтуються на законі. Так, з матеріалів справи видно, що суд першої інстанції, з`ясувавши думку учасників судового провадження щодо недоцільності дослідження доказів винуватості ОСОБА_6 у заволодінні ним грошима потерпілого ОСОБА_9 стосовно тих обставин, які ніким не оспорювались, переконавшись у правильності розуміння змісту цих обставин і добровільності такої позиції учасників судового провадження, роз`яснивши їм про позбавлення права на оскарження цих обставин в апеляційному порядку, розглянув справу за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України.
Зокрема, засуджений ОСОБА_6 повністю визнав в судовому засіданні свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину. При цьому він підтвердив обставини, за яких заволодів грошима потерпілого, скориставшись наявними у викраденому гаманці банківськими картками. За обставин вчинення злочину, викладених у вироку, дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 185 КК України. Таким чином, підстав вважати, що судом надано неправильну правову оцінку діям засудженого, і вони мають бути кваліфіковані за ст. 193 КК України як незаконне привласнення знайденого чужого майна, немає.
Що стосується доводів засудженого ОСОБА_6 про те, що суд при прийнятті рішення залишив поза увагою той факт, що він фактично примирився із потерпілим ОСОБА_9 і останній не має до нього претензій матеріального характеру, то слід взяти до уваги те, що статтею 46 КК України передбачено можливість звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного з потерпілим особи, яка вперше вчинила злочин невеликої тяжкості або необережний злочин середньої тяжкості, якщо вона примирилася з потерпілим та відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду. Судом ОСОБА_6 визнано у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, що є умисним злочином середньої тяжкості, тому у суду не було підстав для вирішення питання про звільнення засудженого від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного з потерпілим.
Доводи, викладені у касаційній скарзі засудженого ОСОБА_6 , щодо необгрунтованості його засудження за ч. 2 ст. 125 КК України у зв`язку з тим, що тілесні ушкодження він заподіяв потерпілому ОСОБА_7 , перебуваючи у стані необхідної оборони, аналогічні доводам засудженого, на які він посилався  в суді першої та апеляційної інстанцій. Вони були ретельно перевірені цими судами та визнані безпідставними, оскільки не знайшли свого підтвердження. 
Такі доводи засудженого спростовуються показаннями потерпілого   ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_8 , з яких видно, що після нетривалого конфлікту біля під`їзду будинку, ОСОБА_6 пішов додому, звідки повернувся з гумовою палицею, якою спочатку вдарив по голові ОСОБА_8 , а потім  наніс удар по голові ОСОБА_7 . Останні зайшли у під`їзд щоб змити кров у квартирі ОСОБА_8 та вирішили подзвонити у квартиру ОСОБА_6 і з`ясувати у причину побиття. Однак, засуджений відчинив двері і одразу наніс ОСОБА_8 удар по голові палицею та вдарив по нозі, а  ОСОБА_7 наніс палицею 3-4 удари по голові, від яких він втратив свідомість. ОСОБА_8 і ОСОБА_6 заперечили побиття ними засудженого. 
Сам ОСОБА_10 давав пояснення про те, що після конфлікту, який відбувся на вулиці, сходив додому, де взяв гумову палицю, якою і почав першим наносити удари по голові потерпілому ОСОБА_7 , зазначив, що коли потерпілий впав, то він ще вдарив його ногою у голову.
Наведені показання не дають підстав вважати, що потерпілий ОСОБА_7 або інші особи вчинили дії, що загрожували життю чи здоров`ю засудженого ОСОБА_6 . 
Суд, оцінив показання в сукупності та взаємозв`язку, визнав їх достовірними та поклав в основу вироку. При цьому зробив правильний висновок, що обставини, встановлені за допомогою досліджених доказів, переконливо свідчать про відсутність підстав вважати, що ОСОБА_6 спричинив потерпілому ОСОБА_7 тілесні ушкодження, перебуваючи у стані необхідної оборони.
Дії засудженого правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК України.
Зазначене у вироку формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, відповідає диспозиції норми кримінального закону, якою встановлено кримінальну відповідальність за вчинені ОСОБА_6 дії. Вирок суду є законним, обґрунтованим та за своїм змістом відповідає вимогам ст. 374 КПК України. 
При перегляді кримінального провадження в апеляційному порядку, апеляційним судом належним чином перевірені доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 , та прийнято рішення з наведенням докладних підстав в ухвалі, яка відповідає вимогам ст. 419 КПК України. 
Неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність або істотних порушень вимог кримінального процесуального закону , які б впливали на обгрунтованість судових рішень щодо  ОСОБА_6 , судами першої та апеляційної інстанції у кримінальному провадженні допущено не було.
Керуючись ст. ст. 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, п. п. 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК України та § 3 Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд 
ухвалив:
Вирок Шевченківського  районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2016 року й ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 12 вересня 2017 року відносно ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                                   ОСОБА_3