Постанова
Іменем України
17 жовтня 2018 року
м. Київ
справа № 199/7522/15-ц
провадження № 61-21181ск18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В.,                Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
відповідач - ОСОБА_4,
треті особи: Жовтневий відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, Орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської у м. Дніпропетровську ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2016 року у складі судді Богун О. О. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від                    01 березня 2017 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю.,                      Деркач Н. М., Макарова М. О.,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просила суд встановити батьківство відповідача щодо народженої нею дочки, внести зміни до актового запису про народження дитини, стягнути аліменти на утримання дочки у розмірі                1/3 частини із всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення нею повноліття та аліменти на її користь на утримання дочки у розмірі 1/8 частини із всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи із дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною трирічного віку.
Позов обґрунтовано тим, щоіз серпня 2012 року вона перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах, спільно проживала з ним, сторони мали взаємні права та обов'язки, вели спільне господарство, спільний сімейний бюджет, сплачували комунальні платежі та  надалі планували спільне сімейне життя.
У період 13 - 15 грудня 2013 року вона завагітніла і повідомила про це відповідача, який наказав їй поїхати до лікарні для переривання вагітності.               З цього часу вони припинили стосунки.
ІНФОРМАЦІЯ_2 року вона народила доньку ОСОБА_5. Після народження доньки відповідач відмовився від реєстрації батьківства, а тому при реєстрації народження дитини відомості про батька зазначено з її слів. 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 квітня 2016 року позов задоволено частково. Визнано громадянина України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком ОСОБА_5, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 року  м. Дніпропетровську, внесено зміни у актовий запис №1476, складений у Жовтневому відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 14 жовтня 2014 року про народження ОСОБА_5, а саме: записати батьком дитини ОСОБА_4, громадянина України. Стягнуто з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, індивідуальний податковий номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3, індивідуальний податковий номер НОМЕР_2, аліменти на утримання дитини - дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менше 30 відсотків  прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 березня 2016 року і до повноліття дитини. Стягнуто з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, індивідуальний податковий номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3, індивідуальний податковий номер НОМЕР_2, аліменти на її утримання у зв'язку з проживанням з нею дитини віком до трьох років у розмірі 1/8 частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, починаючи з 18 березня 2016 року і до ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 ухилився від проведення судово-біологічної (судово-медичної ) експертизи.
Ухвалою Апеляційного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відхилені, рішення           Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від                  07 квітня 2016 року залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що  ухилення відповідача від проведення судової експертизи свідчить про наявність обставин, передбачених частиною другою статті 146 ЦПК України 2004 року, та є підставою для задоволення позову.
У березні 2017 року  ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, в якій просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в позові.  
04 квітня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за цією касаційною скаргою. 
15 травня 2017 року від ОСОБА_3 надійшли заперечення на касаційну скаргу.
25 жовтня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до розгляду.
10 травня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту існування сімейних відносин між сторонами, ведення ними спільного господарства тощо. 
Оскільки жодного доказу на підтвердження факту перебування сторін у сімейних відносинах на момент зачаття дитини до матеріалів справи не надано, у справі необхідно провести судово-генетичну експертизу встановлення батьківства, інакше рішення буде необґрунтованим і таким, що ухвалене на припущеннях.  
Крім того, у рішенні суду зазначено про ухилення відповідача від проведення експертизи, проте суди не встановили, чи було йому  відомо про час та місце проведення такої експертизи.
Також у матеріалах справи не міститься обґрунтованих доказів того, що позивачем було сплачено вартість правової допомоги у розмірі 6 000,00 грн.   
У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_3 вказує на безпідставність доводів касаційної скарги, оскільки матеріали справи містять належні та допустимі докази на підтвердження факту проживання сторін однією сім'єю, а також про те, що відповідач свідомо ухилявся від проведення експертизи, на яку неодноразово викликався та отримував особисто повідомлення.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої  статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що скарга підлягає задоволенню частково.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 12 червня 2010 року перебували у фактичних шлюбних відносинах. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 року народилася ОСОБА_5, батьком якої є відповідач ОСОБА_4, який на момент народження дитини у зареєстрованому шлюбі з матір'ю дитини ОСОБА_3 не перебував та заперечував своє батьківство стосовно дитини. Запис про батька дитини було вчинено за вказівкою матері відповідно до частини першої статті 135 СК України.
З метою встановлення наявності чи відсутності кровного споріднення між відповідачем та дитиною суд першої інстанції вирішив питання про призначення у справі судово-генетичної експертизи, однак відповідач не з'явився до медичної установи для збору крові, фактично ухилився від участі в експертизі або подання необхідних матеріалів, документів, що унеможливило її проведення.
Згідно з листом Комунального закладу «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» від 26 листопада 2015 року правила проведення молекулярно-генетичних експертиз та методичних рекомендацій експертизи спірного батьківства передбачає обов'язкове дослідження ДНК матері, дитини, припустимого батька.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2016 року застосовано привід ОСОБА_4 на проведення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи до Комунального закладу Дніпропетровського обласного бюро судово-медичної експертизи» ДОР». Однак ОСОБА_4 повторно не з'явився на проведення експертизи.
08 вересня 2016 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області клопотання ОСОБА_4 задоволено частково, призначено у справі               судово - генетичну експертизу. 
28 жовтня 2016 року до суду надійшов лист разом з ухвалою апеляційного суду від 08 жовтня 2016 року без виконання ухвали у зв'язку з неявкою          ОСОБА_4 на проведення експертизи. 
Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з того, що відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Частиною першою статті 135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Згідно із частиною другою статті 128 СК України підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.
Відповідно до статті 143 ЦПК України2004 року для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.
За положеннями частини першої статті 146 ЦПК України 2004 року у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Частиною другою статті 146 ЦПК України визначено, що у разі ухилення відповідача від проведення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи у справах про визнання батьківства, материнства суд має право постановити ухвалу про примусовий привід на проведення такої експертизи.
Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції і погоджуючись з його висновком у частині визнання батьківства            ОСОБА_4 стосовно дитини -  ОСОБА_5, виходив із того, що ухилення відповідача від проведення судово-генетичної експертизи дає суду підстави встановити факт наявності кровного споріднення між відповідачем і дитиною. 
Відхиляючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про недоведеність факту спільного проживання сторін однією сім'єю, апеляційний суд виходив з того, що  цивільний процесуальний закон покладає і на нього обов'язок надати суду докази на обґрунтування своїх заперечень. 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не взяв до уваги, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі          будь-яких доказів про це. 
У рішенні суд першої інстанції зазначив, що відповідно до частин другої та третьої статті 128 СК України підставою для визнання батьківства є будь-які  відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Доказами батьківства можуть бути різноманітні документи (листи, заяви за місцем роботи про надання матеріальної допомоги тощо), усні заяви та поведінка відповідача під час вагітності матері та після народження дитини (турбота про матір, вітання з новонародженим, обрання імені дитини). Висновок експертизи щодо походження дитини є одним з доказів, які повинні бути оцінені судом у сукупності з іншими доказами у справі.
Водночас суд першої інстанції не дослідив і не оцінив жодного наданого позивачем доказу, а висновок про батьківство ОСОБА_4 ґрунтується лише на факті його ухилення від участі у експертизі.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня          2016 року за клопотання ОСОБА_6 призначено судово - генетичну експертизу щодо встановлення батьківства ОСОБА_4 стосовно дитини ОСОБА_5 (а. с. 35, том 2).
18 жовтня 2016 року повернуто ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2016 року про призначення судово - генетичної експертизи у зв'язку з неявкою ОСОБА_4 на експертизу.
Водночас, у матеріалах справи  є відомості про не вручення  ОСОБА_4 повідомлення щодо проведення експертизи (а.с. 57, том 2).
27 жовтня 2016 року ОСОБА_4 надіслав клопотання про повторне призначення експертизи у зв'язку з тим, що повідомлення про дату та час проведення експертизи до нього не надходило (а.с. 44). 
З огляду на такі обставини, немає підстав стверджувати, що відповідач ухилявся від проведення судової експертизи, призначеної апеляційним судом за його клопотанням.
У судовому рішенні апеляційний суд виклав обставини призначення експертизи судом першої інстанції та  поведінку відповідача щодо явки на її проведення, проте належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги відповідача, що сам факт його ухилення від проведення експертизи не є і не може бути доказом  його батьківства.
Призначивши судову експертизу, судом апеляційної інстанції залишено поза увагою вимоги частини другої статті 146 ЦПК України 2004 року, а також не використано усіх засобів щодо об'єктивного розгляду справи, зокрема, не застосувано до ОСОБА_4 привід на проведення судово-генетичної експертизи. 
Верховний Суд зазначає, що дійшовши висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції у зв'язку з ухиленням ОСОБА_4 від проведення експертизи, апеляційний суд належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги щодо встановлення судом першої інстанції кровного споріднення батька і дитини, не з'ясував, чи встановив суд першої інстанції обставини та чи надав оцінку доказам у справі, які надала позивач. 
Суд апеляційної інстанції не звернув уваги і на те, що згідно положень статті 212 ЦПК України2004 року жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Крім того, за правилами частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Верховний Суд, з урахуванням положень статті 128 СК України, статті 146 ЦПК України 2004 року, виходить з того, що лише сам факт ухилення ОСОБА_4 від проведення експертизи без дослідження та оцінки інших доказів у справі не може бути підставою для задоволення позову.
Відповідності до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
З урахуванням установлених обставин, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно належним чином перевірити доводи апеляційної скарги, дослідити докази у справі, надати їм оцінку в цілому, так і кожному окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня             2017 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                 В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                                          В. О. Кузнєцов
                                                                                                          А.С. Олійник
                                                                                                          О.В. Ступак
                                                                                                          Г. І. Усик