Постанова                                   
Іменем України
 
17 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 185/9549/16-ц
провадження № 61-25024 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - Селянське фермерське господарство «Сокол», 
відповідач - ОСОБА_1, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Пономарь З. М., Баранніка О. П., Посунся Н. Є.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2016 року Селянське фермерське господарство «Сокол» (далі СФГ «Сокол») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначало, що у жовтні 2009 року 
ОСОБА_1, як стягувач у виконавчому провадженні, прийняв на відповідальне зберігання арештований та належний СФГ «Сокол», як боржнику, урожай соняшника. У січні 2010 року державним виконавцем виявлено факт розтрати відповідачем 22 920,00 кг соняшника вартістю 107 953,00 грн. Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2011 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєні злочину, передбаченого статтею 388 КК України (незаконні дії щодо майна, на яке накладено арешт або яке підлягає конфіскації). 
 
Оскільки зазначену грошову суму не було зараховано у виконавчому провадженні, за яким відповідач є стягувачем, СФГ «Сокол» просило стягнути з ОСОБА_1 заподіяну його неправомірними діями майнову шкоду в розмірі 107 953,00 грн, з підстав передбачених статтею 1166 ЦК України.
 
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року позов СФГ «Сокол» залишено без задоволення. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що для настання деліктної відповідальності необхідно встановити наявність таких складових елементів як наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв'язок між шкодою та поведінкою заподіювача; вину. Позивачем не доведено, що завдані йому збитки спричинені внаслідок вчинення кримінального правопорушення, оскільки протиправність дій відповідача вироком суду не встановлена. Крім того, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки позивач дізнався про порушення свого права у 2009 році, тоді як до суду з позовом звернувся у 2016 році, тобто поза межами позовної давності. 
 
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2017 року апеляційну скаргу СФГ «Сокол» задоволено, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов СФГ «Сокол» задоволено. 
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь СФГ «Сокол» на відшкодування шкоди 107 877,10 грн.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що майнова шкода СФГ «Сокол» завдана неправомірними діями ОСОБА_1, що підтверджується постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2011 року, а тому, урахувавши вартість розтраченого відповідачем насіння соняшника, суд дійшов висновку про наявність підстав стягнення з ОСОБА_1 на користь СФГ «Сокол» на відшкодування майнової шкоди 107 877,10 грн. Суд вважав помилковим застосування судом першої інстанції позовної давності, оскільки її перебіг був перерваний у 2011 році визнанням ОСОБА_1 свого обов'язку перед СФГ «Сокол» відносно розтраченого майна під час розгляду кримінальної справи, а з 23 серпня 
2012 року по 26 квітня 2013 року існувала постанова державного виконавця, якою фактично спір був вирішений шляхом зарахування вартості розтраченого відповідачем майна у рахунок присудженого на його користь боргу з СФГ «Сокол», а після її скасування перебіг строку позовної давності розпочався заново та був перерваний у липні 2015 року зверненням СФГ «Сокол» до суду з вимогою про визнання зобов'язання припиненим. 
 
У жовтні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_1, у якій він просив скасувати рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2017 року та залишити в силі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року. 
 
Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на не доведення позивачем заподіяної йому майнової шкоди саме внаслідок вчинення заявником кримінального правопорушення, оскільки протиправність дій заявника вироком суду не встановлена. Крім того, апеляційний суд помилково визначив розмір заподіяної СФГ «Сокол» майнової шкоди на підставі інформації щодо вартості насіння соняшника, зазначеній у довідці управління агропромислового розвитку Павлоградської районної державної адміністрації, яка не може вважатися допустимим доказом, оскільки вартість насіння соняшника повинна бути визначена лише на підставі висновку експертизи. Також необгрунтованим вважав висновок апеляційного суду про те, що звернення СФГ «Сокол» до суду за захистом порушеного права відбулося у межах позовної давності, з урахуванням її переривання, що не грунтується на матеріалах справи та вимогах статті 264 ЦК України, якою визначені підстави  переривання перебігу позовної давності.
 
У березні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив СФГ «Сокол» на касаційну скаргу, у якому просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін.
 
Відзив мотивовано тим, що рішення апеляційного суду є законним та обгрунтованим, доводи касаційної скарги є безпідставними та не спростовують висновки суду апеляційної інстанції. 
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 
2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
18 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» 
ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Перевіривши законність та обгрунтованість оскаржуваних рішень, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду від 17 лютого 2009 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2009 року, з СФГ «Сокол» на користь ОСОБА_1 стягнуто борг в сумі 190 000,00 грн. 
 
На виконання зазначеного судового рішення видано виконавчий лист 
№ 2-587/2009 року, на підставі якого 13 липня 2009 року заступником начальника Відділу державної виконавчої служби Павлоградського міськрайонного управління юстиції Гідзулою С. О. відкрито виконавче провадження. 
 
Постановою від 14 жовтня 2009 року заступника начальника Відділу державної виконавчої служби Павлоградського міськрайонного управління юстиції 
Гідзули С. О., арештовані та описані 01 вересня 2009 року посіви соняшника на належних СФГ «Сокол» полях №5, №7, передано на відповідальне зберігання стягувачу ОСОБА_1
 
Постановою Павлоградського міськрайонного суду від 18 березня 2011 року, ухваленою за наслідками розгляду кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 388 КК України (приховання та відчуження описаного та арештованого майна особою, якій дане майно ввірено), встановлено, що ОСОБА_1, достовірно знаючи про покладені на нього державною виконавчою службою обов'язки по забезпеченню цілісності та збереження описаного, арештованого майна - урожаю насіння соняшника, що належало СФГ «Сокол», діючи умисно, незаконно розпорядився частиною урожаю, переданого йому на збереження, у кількості 22 920,00 кг. 
 
Вина ОСОБА_1 у вчиненні зазначеного злочину доведена повністю, проте від кримінальної відповідальності він був звільнений, а провадження у справі закрито у зв'язку із зміною обстановки, зокрема судом взято до уваги заяву ОСОБА_1 про його відмову від виконання судового рішення про стягнення з СФГ «Сокол» суми заборгованості у частині вартості розтраченого ним насіння соняшника у кількості 22 920,00 кг.
 
Відповідно до положень частин першої та другої статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
 
Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
 
Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції, встановивши наявність причинно-наслідкового зв'язку між протиправними діями відповідача і завданою позивачу шкодою та вини відповідача, дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за завдання майнової шкоди СФГ «Сокол». 
 
Натомість, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог СФГ «Сокол» про відшкодування майнової шкоди у зв'язку з відсутністю встановленої вироком суду вини відповідача, є помилковим. 
 
Щодо застосування судами позовної давності.
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 
257 ЦК України).
 
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.
 
За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина 1 статті 261 ЦК України). 
 
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України.
 
Судом установлено, що СФГ «Сокол» дізналося про порушення свого права під час розгляду Павлоградським міськрайонного суду кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 388 КК України, за результатами якого постановою від 
18 березня 2011 року ОСОБА_1 було звільнено від кримінальної відповідальності у зв'язку із зміною обстановки на підставі його заяви про відмову від виконання судового рішення про стягнення з СФГ «Сокол» суми заборгованості в розмірі вартості розтраченого ним насіння соняшника у кількості 22 920,00 кг.
 
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що початок перебігу строку позовної давності, у межах якого СФГ «Сокол» мало право звернутися до суду за захистом порушеного права, необхідно обчислювати з 18 березня 2011 року. 
 
Вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд апеляційної інстанції виходив з того, що її перебіг був перерваний 23 серпня 
2012 року винесенням державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетроської області постанови про зарахування вартості розтраченого ОСОБА_1 майна СФГ «Сокол» у рахунок присудженого на його користь боргу з СФГ «Сокол», що підлягає стягненню у рамках виконавчого провадження, відкритого на виконання виконавчого листа №2-587/2009. Після скасування 26 квітня 
2013 року зазначеної постанови, перебіг позовної давності розпочався заново. 
 
Разом з тим, суд апеляційної інстанції не урахував, що згідно положень статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається також у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.
 
ОСОБА_1, як стягувач в рамках виконавчого провадження не звертався із заявою про відмову від виконання рішення Павлоградського міськрайонного суду від 17 лютого 2009 року про стягнення з СФГ «Сокол» на його користь боргу. Крім того, постанова державного виконавця відділу виконавчої служби Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетроської області від 23 серпня 2012 року про зарахування вартості розтраченого 
ОСОБА_1 майна СФГ «Сокол» у рахунок присудженого на його користь боргу з СФГ «Сокол» була винесена на виконання подання в.о. прокурора 
м. Павлограда, яке було в подальшому відкликане прокуратурою Дніпропетровської області, як таке, що не відповідає вимогам закону.
 
З наведеного слідує, що постанова державного виконавця про зарахування вартості розтраченого ОСОБА_1 майна СФГ «Сокол» в рахунок присудженого на його користь боргу з СФГ «Сокол» не свідчить про визнання ОСОБА_1 свого боргу перед СФГ «Сокол», а тому висновок суду про переривання строку позовної давності та початок її перебігу заново з 26 квітня 2013 року грунтується на неправильному застосуванні апеляційним судом норм матеріального права.
 
У липні 2015 року, більш ніж через чотири роки від початку перебігу позовної давності, позивач звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання зобов'язання СФГ «Сокол» з погашення заборгованості припиненим. Однак, зазначене звернення СФГ «Сокол» з позовом до суду відбулося вже після спливу позовної давності. 
 
Ураховуючи наведене, рішення судів першої та апеляційної інстанції не можна вважати законними та обгрунтованими, а тому вони підлягають скасуванню.
 
Відповідно до частин першої та третьої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Оскільки суди попередніх інстанцій правильно встановили фактичні обставини справи, але неправильно застосували норми матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про скасування рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2017 року,  з ухваленням у справі нового рішення. 
 
Зважаючи на доведеність позивачем заподіяної йому неправомірними діями відповідача майнової шкоди, та ураховуючи, що його звернення із зазначеним позовом до суду відбулося поза межами позовної давності, на застосуванні якої наполягав відповідач в суді першої інстанції, позовні вимоги СФГ «Сокол» до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди не підлягають задоволенню у зв'язку із спливом строку позовної давності.
 
Керуючись статями 400, 402, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 
20 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2017 року скасувати, та ухвалити нове рішення.
 
У задоволенні позовних вимог Селянського фермерського господарства «Сокол» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди відмовити. 
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                                        В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                             В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
                                                                                              О.В. Ступак 
Г.І. Усик