Постанова 
Іменем України
 
05 листопада 2018 року
м. Київ
 
справа № 465/4975/16-ц
провадження № 61-11594св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ВисоцькоїВ. С., Штелик С. П.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
третя особа - ОСОБА_6,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Апеляційного суду Львівської області від 20 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Левика Я. А., Шандри М. М.,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, за участю третьої особи - ОСОБА_6, про розірвання договору про спільну діяльність.
Позовна заява мотивована тим, що фактично з моменту укладення договору про спільну діяльність від 17 жовтня 2011 року між ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 останній умов цього договору не виконував, ухилявся від участі у спільній діяльності і не брав участі у фінансуванні будівництва, а сам договір залишився нереалізованою домовленістю сторін. 
Позивач зазначав, що на виконання умов договору ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повинні були сплатити ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 114 000,00 дол. США та погасити реструктуризовану заборгованість останнього за кредитним договором на придбання автомобіля в сумі 9 360,00 дол. США. Сторони договору дійшли домовленості про будівництво 10-ти квартирного будинку, а було збудовано 12-ти квартирний будинок, що на думку позивача, не відповідає умовам договору та свідчить про існування інших правовідносин між сторонами. 
Також позивач зазначав, що невиконання умов договору ОСОБА_5 призвело до істотного порушення умов договору, завдання йому значної шкоди, позбавлення позивача того, на що він розраховував при укладенні договору. ОСОБА_4 був змушений самостійно вирішувати питання забудови земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1, характеристики об'єкта будівництва і це потягло за собою додаткові витрати.
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 26 червня 2017 року у складі судді Ванівського Ю. М. у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що із завершенням будівництва предмета договору і, таким чином, досягнення мети спільної діяльності фактично припинилися зобов'язання за договором про спільну діяльність від 17 жовтня 2011 року, укладеного між ОСОБА_6, ОСОБА_4, та ОСОБА_5; відсутні будь-які підстави для розірвання (і таким чином припинення) оспореного договору, який вже припинено з інших підстав, передбачених ЦК України (а саме шляхом його виконання).
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 20 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові. 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки про порушення права йому стало відомо у 2011 році, а з позовом до суду він звернуся у 2016 році.
У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що договір припинений у зв'язку з його виконанням; документи, надані відповідачем, підтверджують його активну участь у будівництві будинку; відсутність розписок про виконання умов договору не підтверджує істотного порушення відповідачем умов договору та прав позивача при реалізації умов договору про спільну діяльність.
У квітні 2018 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ОСОБА_4 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову суду апеляційної інстанції без змін, а також просить проводити розгляд справи у судовому засіданні за участю позивача та/або його представника.
Оскільки згідно з частиною першою статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, відсутні підстави для розгляду справи у судовому засіданні за участю позивача та/або його представника.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Згідно з частинами першою, другою статті 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.
Відповідно до частини другої статті 1131 ЦК України умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.
Статтею 1132 ЦК України передбачено, що за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.
Частиною першою статті 1133 ЦК України передбачено, що вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки.
Суд встановив, що між ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 17 жовтня 2011 року було укладено договір про спільну діяльність.
Згідно з пунктом 1.1 цього договору сторони домовились про спільне будівництво 10-ти квартирного житлового будинку на двох суміжних ділянках у АДРЕСА_1 загальною площею 0,0398 га, з яких 0,0221 га належить ОСОБА_6, 0,0177 га - ОСОБА_4 і ОСОБА_5
Пунктами 1.2, 1.3 договору встановлено, що будівництво будинку здійснюється шляхом реконструкції (знесення) одноповерхового індивідуального житлового будинку АДРЕСА_1 у м. Львові, що належить ОСОБА_6 на праві власності. Отримання дозволу на будівництво будинку, будівництво будинку та здача його до експлуатації здійснюється ОСОБА_4 і ОСОБА_5 власними силами і за власні кошти. ОСОБА_4 і ОСОБА_5 зобов'язуються здати будинок до експлуатації до 31 грудня 2012 року.
Відповідно до пункту 1.5 договору ОСОБА_4 і ОСОБА_5 після підписання цього договору у якості компенсації втрат ОСОБА_6 від знесення належного йому будинку на АДРЕСА_1 спільно зобов'язалися оплатити ОСОБА_6 грошові кошти у сумі, еквівалентній 114 000,00 дол. США, на умовах, визначених договором.
Відповідно до пункту 1.9 договору підтвердженням факту оплати сторонами грошей згідно з пунктами 1.5, 1.6, 1.7 цього договору є розписки, підписані сторонами, які є невід'ємною частиною цього договору.
Суд апеляційної інстанції встановив, що сторони домовились про спільне будівництво 10-ти квартирного житлового будинку на двох суміжних ділянках у АДРЕСА_1. При цьому будівництво передбачало знесення належного ОСОБА_6 одноповерхового індивідуального житлового будинку АДРЕСА_1 (пункт 1.2 договору). Будівництво нового будинку (отримання дозволу, процес будівництва і здача в експлуатацію) покладалося на двох учасників договору - ОСОБА_4 і ОСОБА_5, що вони повинні були здійснювати власними силами (пункт 1.3 договору).
Також пунктом 1.3 договору було визначено, що здача нового будинку до експлуатації (тобто, повне завершення його будівництва) повинна відбутися до 31 грудня 2012 року.
Однією із підстав для розірвання договору про спільну діяльність позивач визначав, що відповідач не вніс у повному обсязі свій вклад у спільну діяльність.
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач не спростував належними доказами доводів позивача, що в свою чергу свідчить про порушення відповідачем умов спірного договору, оскільки невнесення будь-якою із сторін вкладу у спільну діяльність є перешкодою у здійсненні спільної діяльності та відповідно досягнення мети такої діяльності.
Відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Договором було передбачено, що підтвердженням факту оплати сторонами грошей є розписки, підписані сторонами, які є невід'ємною частиною цього договору, однак в матеріалах справи зазначені розписки, які б підтверджували виконання сторонами своїх зобов'язань згідно з умовами спірного договору, відсутні.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Сторонами в договорі про спільну діяльність обумовлено будівництво 10-ти квартирного будинку та здача його до 31 грудня 2012 року до експлуатації.
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що декларація про готовність об'єкта (багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1 у м. Львові) до експлуатації зареєстрована 25 грудня 2013 року управлінням дозвільних процедур Державної архітектурно-будівельної інспекції України, та повідомлення про зміну даних у зареєстрованій декларації про початок виконання будівельних робіт від 17 грудня 2013 року не підтверджують належного виконання договору про спільну діяльність від 17 жовтня 2011 року, в тому числі щодо строку завершення будівництва.
Відповідно до пункту 2.6 договору усі зміни і доповнення до цього договору здійснюються у письмовій формі за взаємною згодою сторін і повинні бути підписані сторонами.
Проведення будівництва 12-ти квартирного будинку та здача його до експлуатації в грудні 2013 року не відповідає умовам спірного договору, які сторони не змінювали.
Визнаючи позов обґрунтованим, суд апеляційної інстанції також виходив з того, що частиною першою статті 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Тобто, зобов'язання припиняється не будь-яким виконанням, а лише виконанням, проведеним належним чином. Основні критерії належності виконання містяться у статті 526 ЦК України. Належне виконання також включає в себе виконання належними сторонами, в обумовлені строки, в погодженому або визначеному місці тощо.
Суд апеляційної інстанції встановив, що на порушення пункту 1.2 договору будинок на АДРЕСА_1 не був збудований до 31 грудня 2012 року та не зданий до експлуатації до визначеної сторонами дати.
Також на порушення вимог пункту 1.5. договору не було здійснено компенсації втрат ОСОБА_6 від знесення належного йому будинку на АДРЕСА_1 шляхом оплати ОСОБА_6 грошових коштів у сумі, еквівалентній 114 000,00 дол. США, на умовах, визначених договором. Відсутні розписки на підтвердження компенсації втрат ОСОБА_6
На порушення вимог пункту 1.4 договору про спільну діяльність сторони не набули права власності на будинок згідно з підпунктами 1.4.1 та 1.4.2 пункту 1.4 договору.
Доводи касаційної скарги про те, що відповідач надав документи на підтвердження його активної участі у будівництві будинку не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду апеляційної інстанції за результатами наданої оцінки, оскільки зазначені не є належними доказами, не відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, видаткові накладні містять підписи, які не дають можливості ідентифікувати осіб, які брали участь у господарській операції, а довіреність на отримання товару відсутня, в договорах та видаткових накладних містять незастережені дописки та виправлення. Зі змісту наданих відповідачем документів не можливо встановити зв'язок з предметом і зобов'язаннями сторін за договором про спільну діяльність від 17 листопада 2011 року.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Відповідно до частин першої та другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін уразі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. 
Таким чином, підставою для розірвання договору у судовому порядку може бути невиконання сторонами хоча б одного з його зобов'язань, передбачених договором.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.
При вирішенні питання про розірвання договору на підставі статті 651 ЦК України не має значення, яке із порушень сторонами договору мало визначальне значення, достатньо одного істотного порушення договору будь-якою із сторін.
Встановивши, що 10-ти квартирний будинок на АДРЕСА_1 у м. Львові не був збудований до 31 грудня 2012 року, учасники спірного договору не набули у визначені строки права власності на квартири та машиномісця у цьому будинку після його здачі до експлуатації до 31 грудня 2012 року, на що вони розраховували при укладенні договору про спільну діяльність від 17 жовтня 2011 року, а також встановивши відсутність розписок, які б підтверджували виконання сторонами своїх зобов'язань згідно з умовами спірного договору, що не свідчить про припинення договору шляхом його виконання, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Разом з тим відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Частиною першою статті 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.
Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.
Суд встановив, що 26 червня 2017 року представник відповідача ОСОБА_8 подав заяву про застосування позовної давності (а. с. 182-183 т. 1), яку він підтримав у суді апеляційної інстанції.
Позивач є стороною договору про спільну діяльність від 17 жовтня 2011 року та обґрунтовуючи позовні вимоги посилався на невиконання відповідачем умов договору, в тому числі, в частині невідшкодування відповідачем в якості компенсації втрат ОСОБА_6 грошових коштів, передбачених договором, які повинні були бути передані у 3-денний строк з дня підписання цього договору, про що мали бути відповідні розписки.
Таким чином, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що саме із зазначеного строку розпочався перебіг позовної давності, оскільки з цього моменту в ОСОБА_4 виникло право на позов, тобто можливість реалізувати своє право, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу позовної давності. Однак, як вбачається з матеріалів справи позовну заяву ОСОБА_4 подав до суду лише 18 серпня 2016 року, тобто з пропуском позовної давності.
Доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, які на думку заявника мають істотне значення для вирішення справи, разом з тим, вони були предметом перевірки і оцінки судом апеляційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Постанову Апеляційного суду Львівської області від 20 грудня 2017 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді: | С. Ю. Мартєв     В. С. Висоцька     С. П. Штелик