Постанова                                                   
Іменем України
9 жовтня 2018 року
м. Київ
справа № 400/631/15-к
провадження № 51-1981 км 18
Верховний Суд колегією суддів Першої  судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
в режимі відеоконференції
захисників                                      ОСОБА_5 ,
                                                           ОСОБА_6 ,
                                                           ОСОБА_7 ,
прокурора                                         ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому  в режимі відеоконференції засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, захисників засудженого ОСОБА_9 – ОСОБА_6 ,  та ОСОБА_10 на вирок Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 1 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 18 липня 2017 року в кримінальному                       провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за                                                    № 120151200260000009, за обвинуваченням 
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Ангарська Російської Федерації, жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не мав у силу статті 89 Кримінального кодексу України (далі – КК), 
 у вчиненні злочину, передбаченого пунктом 12 частини 2 статті 115 КК;
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця  та жителя АДРЕСА_2 , такого, що судимості не мав у силу статті 89 КК,
 у вчиненні злочину, передбаченого пунктом 12 частини 2 статті 115 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком присяжних Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 1 листопада 2016 року ОСОБА_9 та ОСОБА_11 за пунктом 12 частини 2 статті 115 КК кожного засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років. 
Строк відбування покарання ОСОБА_9 та ОСОБА_11 визначено рахувати з                  31 січня 2015 року.
Зараховано у строк відбування покарання ОСОБА_9 та ОСОБА_11 строк попереднього їх ув`язнення з 31 січня 2015 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. 
Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу ОСОБА_9 та ОСОБА_11 залишено попередній – тримання під вартою.
Стягнуто із ОСОБА_9 та ОСОБА_11 процесуальні витрати на користь держави та вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно з вироком  ОСОБА_9 та ОСОБА_11 вчинили умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, за попередньою змовою групою осіб за таких обставин.
28 жовтня 2014 року у нічний час доби, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_9 та ОСОБА_11 прийшли за місцем проживання знайомого ОСОБА_11 – ОСОБА_12 , ( АДРЕСА_3 ), де перебував ОСОБА_13 , з метою з`ясувати в останнього обставини підпалу сінника ОСОБА_14 , на що потерпілий у грубій формі відповів, що їй так і треба. Будучи обуреним поведінкою ОСОБА_13 , ОСОБА_9 підійшов до нього та кулаками завдав двох ударів у голову та одного удару по тулубу, від яких той впав на підлогу. 
У свою чергу ОСОБА_11 , перебуваючи позаду ОСОБА_9 та тримаючи в руках предмет, схожий на держак від лопати, який він приніс із собою, ударив ним по голові потерпілого.
У подальшому вони вийшли на подвір`я зазначеного домоволодіння, де продовжили сварку з ОСОБА_13 , під час якої у ОСОБА_9 та ОСОБА_11 виник умисел на його умисне вбивство. З цією метою, ОСОБА_11 використовуючи предмет, схожий на держак від лопати, а ОСОБА_9 дерев`яну палицю, з мотивів особистої неприязні, діючи умисно, цілеспрямовано, за попередньою змовою групою осіб, усвідомлюючи злочинний характер своїх дій та бажаючи настання злочинного результату у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_13 , по черзі вказаними предметами почали завдавати йому ударів у життєво важливі органи, а саме у голову та по тулубу, від яких останній впав на землю, та ще кілька разів ударили його ногами в тулуб.
Після цього ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 направилися пішки в напрямку смт Петрове. Дійшовши до лісопосадки, ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на позбавлення життя ОСОБА_13 знову завдали йому ударів у життєво важливі органи, а саме в голову та по тулубу.
Від отриманих тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_13 помер на місці події.
Завдані ОСОБА_13 тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх заподіяння та у своїй сукупності перебувають у прямому причинному зв`язку з його смертю. Зазначені тілесні ушкодження могли утворитися в результаті не менше 8-9 травматичних впливів.
Усвідомивши, що ОСОБА_13 не подає ознак життя, ОСОБА_9 та ОСОБА_11 віднесли його труп в бік від дороги у лісопосадку, де з метою знищення доказів вчиненого кримінального правопорушення прикидали труп листям, яке підпалили, розраховуючи на те, що зникнення ОСОБА_13 ніхто не помітить, оскільки в нього не було постійного місця проживання. 
 Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області 18 липня 2017 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_11   у частині кваліфікації їх дій та призначеного покарання змінено.
 
Дії ОСОБА_9 та ОСОБА_11 перекваліфіковано з пункту 12 частини 2 статті 115 КК на частину 1 статті 28, частину 1 статті 115 КК, за якою визнано винуватими та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років та 10 років відповідно.
 
У решті вирок районного суду залишено без зміни.
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор не погоджується із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, просить їх скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, вказуючи на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особам засуджених через м`якість.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що апеляційний суд всупереч здобутим доказам прийняв помилкове рішення про перекваліфікацію дій засуджених, посилаючись на відсутність кваліфікуючої ознаки умисного вбивства за попередньою змовою групою осіб, зробивши такі висновки лише з показань самих засуджених.
Крім того, прокурор зазначає, що суд не взяв до уваги протоколи застосування спеціальних технічних засобів, де відображено, як ОСОБА_9 та ОСОБА_11 завдали ударів потерпілому, ховали тіло останнього, прикидавши його листям та підпаливши. Також узгодженість їх дій підтверджує свідок ОСОБА_12 , який показав суду, що ОСОБА_9 та ОСОБА_11 завдавали ОСОБА_13 численних ударів.
Обґрунтовуючи невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особам засуджених, прокурор зазначає, що ОСОБА_9 та ОСОБА_11 скоїли особливо тяжкий злочин – вбивство людини, а також намагалися ОСОБА_13 спалити, розраховуючи, що потерпілого не шукатимуть у зв`язку з відсутністю в нього близьких родичів. Крім того, засуджені раніше неодноразово притягувалися до кримінальної відповідальності, своєї провини не  визнали, постійно змінювали показання, намагаючись уникнути кримінальної відповідальності.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_10 просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, вказує на те, що суди допустили істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, надали неправильну оцінку доказам, не врахували допущені слідчим та прокурором порушення  вимог кримінального процесуального закону та поклали в основу рішень припущення без врахування дійсних обставин справи, що, на думку захисту, вказує на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили ухвалити законні та обґрунтовані рішення.
Обґрунтовуючи зазначені порушення, захисник вказує на те, що судом першої інстанції вирішено питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 під час розгляду кримінального провадження без участі останнього. Крім того, судами не враховано, що до участі як потерпілої залучено неналежну особу, оскільки ОСОБА_15 не є близькою родичкою потерпілого, а потерпілим мав би бути син   ОСОБА_13 – ОСОБА_16 .
Також захисник звертає увагу Суду, що в основу вироку покладено показання свідка ОСОБА_12 , який не має паспорта на підтвердження особи, тобто всупереч вимогам закону в судах першої та апеляційної інстанцій було допитано невстановлену особу.
Захисник ОСОБА_6 у касаційній скарзі, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Такі вимоги  обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправомірно прийняв до розгляду обвинувальний акт, а прокурор не мав права подавати зміну обвинувачення у суді, оскільки це порушувало право на захист ОСОБА_9 , що призвело до істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
До того ж захисник стверджує, що в реєстрі матеріалів досудового розслідування кримінального провадження стосовно ОСОБА_9 відсутні вказівка на відкриття матеріалів досудового розслідування підозрюваному та дані, що письмово підтверджували б надання йому доступу до цих матеріалів. Крім того, зазначає, що відмітка у протоколі про ознайомлення підозрюваного ОСОБА_9 з матеріалами досудового розслідування не може розцінюватися як письмове підтвердження надання йому доступу до матеріалів.
З урахуванням наведеного та на підставі частин 1, 2, статті 87 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд першої інстанції, на думку захисника, повинен був визнати недопустимими докази, отримані внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
Також захисник ОСОБА_6 підтримує доводи захисника ОСОБА_10 щодо розгляду подання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 за відсутності останнього, що порушує його право на захист.
Між тим захисник ОСОБА_6 зазначає, що, окрім іншого, суд порушив пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки, не маючи доступу до документів у кримінальному провадженні, особа, якій інкримінується особливо тяжкий злочин, була позбавлена належного права захищати себе, тобто було порушено принцип рівності сторін у кримінальному провадженні.
Наводячи аргументи щодо порушення істотних вимог кримінального процесуального закону, захисник зазначає, що суд апеляційної інстанції, порушуючи вимоги закону, не усунув недоліків, які допустив при розгляді кримінального провадження суд першої інстанції, чим також порушив вимоги кримінального процесуального закону.
Заслухавши доповідь судді, захисників, які підтримали свої касаційні скарги та заперечували проти касаційної скарги прокурора, думку прокурора, яка підтримала касаційну скаргу прокурора та заперечувала проти задоволення касаційних скарг захисників, обговоривши доводи касаційних скарг та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню.
Мотиви суду
Згідно з частиною 1 статті 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до вимог статті 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Суд присяжних, провівши судове слідство, заслухавши показання потерпілої, свідків та дослідивши письмові докази дійшов висновку про винуватість     ОСОБА_9 та ОСОБА_11 у вчиненні ними злочину, передбаченого пунктом 12 частини 2 статті 115 КК, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині за попередньою змовою групою осіб.
Апеляційний суд, повторно дослідивши докази, провів судове слідство та дійшов висновку про перекваліфікацію дій засуджених з пункту 12 частини 2 статті 115 КК на частину 1 статті 28, частину 1 статті 115 КК.
Обґрунтовуючи таку позицію, суд апеляційної інстанції зазначив, що з показань самих засуджених убачається, що дії стосовно потерпілого вони вчиняли спільно, їх умисел був спрямований на вчинення таких протиправних дій, про що вказав свідок ОСОБА_12 . Однак їхньою метою було доправлення ОСОБА_13 до правоохоронних органів та притягнення до відповідальності. 
При цьому посилаючись на пункт 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року №2 «Про судову практику в справах проти життя та здоров`я особи», суд апеляційної інстанції зазначив, що умисне вбивство без кваліфікуючих ознак, передбачених частиною 2 статті 115 КК, а також без ознак, передбачених статтями 116 – 118 КК, зокрема в обопільній сварці чи бійці або з помсти, ревнощів, інших мотивів, викликаних особистими стосунками винного з потерпілим, підлягає кваліфікації за  частиною 1 статті 115 КК.
Крім того, на підтвердження своєї позиції апеляційний суд вказав у своєму рішенні, що в діях засуджених відсутня  попередня змова на вчинення злочину щодо ОСОБА_13 , оскільки винуваті мали на меті покарати останнього за його дії, про що свідчать їхні показання та показання свідка ОСОБА_12 , а стороною обвинувачення не надано доказів щодо вчинення інкримінованого злочину за попередньою змовою групою осіб.
Тобто вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб означає вчинення цього злочину декількома (двома і більше) суб`єктами злочину, які заздалегідь домовилися про спільне його вчинення. Домовитися про спільне вчинення злочину заздалегідь означає дійти згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони. 
Таким чином, ця домовленість між ОСОБА_9 та ОСОБА_11 взагалі не відбулась, а свідок ОСОБА_12 , на показання, якого посилається прокурор, лише вказав, що бачив, як винні били потерпілого. Однак не встановлено факту домовленості між засудженими в будь-якій формі – усній, письмовій, за узгоджених між собою дій або поводженням, по якому можна зробити висновок про такий намір,тощо.
Посилання прокурора на протоколи застосування спеціальних технічних засобів, де відображено, як ОСОБА_9 та ОСОБА_11 завдавали удари потерпілому, після смерті ховали тіло останнього, прикидаючи його листям та підпалюючи, також не заслуговують на увагу, оскільки такі докази вказують на побиття ОСОБА_13 та механізм і локалізацію завдання потерпілому ударів, що і підтвердив свідок ОСОБА_12 у своїх показаннях, а посилання прокурора на приховування слідів злочину після вчинення кримінального правопорушення виходять за межі пред`явленого обвинувачення, а тому не є предметом розгляду у вказаному кримінальному провадженні та не вказують на попередню змову ОСОБА_9 та ОСОБА_11 між собою на вчинення вбивства.
При цьому, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, відсутність попередньої змови означає, що виконавці злочину до моменту його вчинення не обговорювали питання про його вчинення, не домовлялися про спільність своїх дій, розподіл ролей тощо, а саме відсутня домовленість про всі істотні моменти вчинення злочину.
Як зазначено в постанові Верховного Суду України (справа 5-11кс14)з урахуванням конкретних обставин справи та змісту спільного умислу осіб, які вчинюють убивство за попередньою змовою, до таких дій належать: застосування на початку нападу насильства щодо потерпілого з метою приведення його у безпорадний стан з тим, щоб інший співучасник, скориставшись таким станом, заподіяв потерпілому смерть; подолання опору потерпілого з метою полегшити заподіяння йому смерті іншим співучасником; усунення певних перешкод, що в конкретній ситуації заважають іншій особі заподіяти потерпілому смерть або істотно ускладнюють це; надання особі, яка згідно з домовленістю заподіює смерть потерпілому, конкретної допомоги під час вчинення вбивства; ведення спостереження за потерпілим, іншими особами чи обстановкою безпосередньо перед вбивством або під час його вчинення з метою забезпечити реалізацію спільного умислу. 
Однак, таких обставин у вказаному кримінальному провадженні суд не встановив, а тому колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність підстав вважати, що злочин вчинено за попередньою змовою групою осіб.
З огляду на зазначене доводи прокурора про неправильне застосування судом апеляційної інстанції закону України про кримінальну відповідальність, у частині неправильної кваліфікації дій засуджених, не заслуговують на увагу, оскільки із установлених судом обставин неможливо зробити висновок, що ОСОБА_9 та ОСОБА_11 домовилися між собою заподіяти смерть потерпілому, а стороною обвинувачення не надано доказів, які б вказували на таку домовленість.
Крім того, відсутні підстави вважати, що призначене засудженим покарання судами першої та апеляційної інстанцій, яке оскаржує прокурор не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та даним про особи засуджених.
Відповідно до вимог статті 65 КК суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини КК, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Зі змісту наведеної статті вбачається, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. 
 Призначаючи засудженим покарання у межах санкції статті визначеної особливою частиною кримінального закону, як апеляційний суд, так і суд першої інстанції, однак за іншою кваліфікацією дій засуджених, виходив з обставин вчиненого кримінального правопорушення, тяжкості злочину та особистих даних щодо засуджених, які на шлях виправлення не стали та вчинили новий злочин, який за категорією тяжкості відноситься до особливо тяжкого  злочину.
ОСОБА_9 за місцем проживання характеризується позитивно, офіційно не працює, однак з 15 вересня 2014 року до 25 лютого 2015 року виконував роботи за договором підряду з ТОВ «Україна фіто-центр», одружений, має на утриманні трьох власних дітей та двоє дітей дружини, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий в силу статті 89 КК.
ОСОБА_11 за місцем проживання характеризується посередньо, не одружений, не працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий в силу статті 89 КК.
Обтяжуючих та пом`якшуючих покарання обставин судом не встановлено.
Врахувавши ступінь участі кожного в скоєнні злочину, особу потерпілого, який характеризується з негативної сторони, схильний до крадіжок, суд призначив ОСОБА_9 та ОСОБА_11 покарання у межах санкції частини 1 статті 115 КК у виді позбавлення волі, яке вважав необхідним та достатнім для виправлення осіб та попередження вчинення ними нових злочинів.
З огляду на викладене колегія суддів не  вбачає підстав, які би вказували на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинення кримінального правопорушення та особам засудженого, та погоджується з визначеним видом і розміром призначеного покарання, оскільки врахуванню підлягали всі наявні у кримінальному провадженні обставини.
Що стосується доводів касаційної скарги захисників про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону судами першої та апеляційної інстанції та їх доводи щодо порушення права ОСОБА_9 на захист, то Суд зазначає наступне.
Спільні доводи захисників щодо відсутності у судовому засіданні ОСОБА_9 під час вирішення питання про продовження строку тримання під вартою також перевірялися судом апеляційної інстанції, при цьому суд виходив із того, що  відповідно до частини 3 статті 331 КПК  незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Тобто, як убачається з матеріалів кримінального провадження розгляд питання щодо продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 відбувався за участю захисника, тому його прав не було ніяким чином порушено, а відсутній він був у судовому засіданні, не з вини суду, а з технічних причин конвоювання. 
Також судом апеляційної інстанції було перевірено доводи захисника                ОСОБА_6 щодо неналежного доступу сторони захисту до матеріалів досудового розслідування та зазначено, що в  протоколі про надання доступу до матеріалів (додаткових матеріалів) досудового розслідування міститься підпис ОСОБА_9 та його захисника про таке ознайомлення (т.4 а.с. 24-33).
Крім того, колегія судді вважає неспроможними доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_10 , що в основу вироку покладено показання свідка ОСОБА_12 , який не підтвердив належним чином своєї особи.
Так, відповідно до частини 1 статті 352 КПК перед допитом свідка головуючий встановлює відомості про його особу та з`ясовує стосунки свідка з обвинуваченим і потерпілим. На підтвердження особи свідка ОСОБА_12 , суд встановивши його анкетні дані, з`ясував в обвинувачених, чи не заперечують вони, що перед ними саме ОСОБА_12 , при цьому обвинувачені погодились з тим, що знають свідка як ОСОБА_12 , а захистом не було надано відомостей, що це інша особа. 
ЗахисникОСОБА_6  вказує про неналежність та недопустимість доказів у кримінальному провадженні, обґрунтовуючи це неправомірним у кримінальному провадженні обвинувальним актом, який не відповідає вимогам закону.
Однак такі доводи захисника є неспроможними з огляду на те, що прокурором було змінено обвинувачення в суді. Крім того, при перевірці матеріалів кримінального провадження не встановлено жодних порушень вимог закону, а прокурор діяв у межах своїх повноважень та на підставі статей 341 та 338 КПК. При цьому обвинувальний акт було долучено до матеріалів кримінального провадження та продовжено судовий розгляд.
Крім того захисник ОСОБА_10 вказує у своїй касаційній скарзі, що, до участі в якості потерпілої у вказаному кримінальному провадженні долучено неналежну особу, оскільки ОСОБА_15 не є близькою родичкою ОСОБА_13 , а належним потерпілим є її син ОСОБА_16 .
Зі змісту частини 2 статті 55 КК убачається, що права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_15 було залучено до кримінального провадження у якості потерпілої на підставі її заяви (т.1, а.п.187), а її син ОСОБА_16 не заявляв такого клопотання та не звертався до прокурора, або до суду з проводу своїх порушених прав.
Крім того, відповідно до статті 425 КПК право на касаційне оскарження має засуджений, його законний представник чи захисник - у частині, що стосується інтересів засудженого. Тобто такі доводи захисника про неналежного потерпілого у кримінальному провадженні не порушують інтересів її підзахисного. 
Крім того, ОСОБА_15 було визнано потерпілою особою у вказаному кримінальному провадженні у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, а тому не має підстав вважати, що доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_10 обґрунтованими.
До того ж захисник ОСОБА_10 вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та вказує, що судові рішення ґрунтуються на припущеннях, які покладено в основу обвинувального вироку, однак не зазначає, на які саме пропущення послався суд при постановленні вироку та не звернула уваги, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Таким чином, суд апеляційної інстанції належним чином перевірив обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, необхідних для правової оцінки дій засуджених та які відповідно до статті 91 КПК, входять до предмету доказування, а отже, апеляційний суд постановив законне, мотивоване та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК.
З урахуванням наведеного Суд погоджується з висновками викладеними у рішенні суду апеляційної інстанції, а касаційні скарги прокурора та захисників задоволенню не підлягають. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Суд
ухвалив:
Вирок Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 1 листопада 2016 року, змінений ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області                        від 18 липня  2017 року щодо засуджених ОСОБА_9 та ОСОБА_11 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора та захисників – без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
___________________                    _______________________                  ________________________
    ОСОБА_1                          ОСОБА_2                          ОСОБА_3