Постанова
Іменем України
 
10 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 127/27029/16-ц
провадження № 61-20863св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),
 
учасники справи: 
заявник - ОСОБА_1, 
заінтересовані особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 06 квітня 2017 року у складі судді: Бойка В. М. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 13 липня 2017 року у складі колегії суддів: Денишенко Т.О., Берегового О. Ю., Матківської М. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про скасування додаткових рішень третейського суду.
 
Заява мотивована тим, що у 2006 році заявник мала намір за власні кошти купити земельні ділянки і уповноважила ОСОБА_5, ОСОБА_6 на вчинення цих дій. ОСОБА_6 представляла заявницю у відносинах купівлі-продажу земельних ділянок, готувала документи для звернення в третейський суд з позовами про визнання дійсними договорів купівлі-продажу, визнання права власності на земельні ділянки.
 
Позови розглянуті Постійно діючим третейським судом при асоціації «Розвитку та правозахисту підприємців» під головуванням судді Смірнової О. В., суддів: Телегузова В. В., Мазуркевич О. І. Третейським судом ухвалено три рішення: одне від 11 грудня 2006 року та два від 28 грудня 2006 року за участі представника заявниці ОСОБА_6, відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4
 
Ознайомившись 01 листопада 2016 року з матеріалами справи № 127/20577/16-ц за позовом ОСОБА_7 до неї про стягнення коштів, ОСОБА_1 дізналася про існування додаткових рішень третейського суду від 30 грудня 2006 року, з якими ОСОБА_6 заявницю не ознайомлювала і про існування яких не повідомляла.
 
ОСОБА_1 стверджувала, що представник перевищила свої повноваження, визначені нотаріально посвідченим дорученням, її дії суперечили суті довіреностей та інтересам заявниці, додаткові рішення прийняті у спорах, не передбачених третейськими угодами, ухвалені на користь ОСОБА_7, який не був стороною третейського розгляду, третейської угоди.
 
ОСОБА_1 просила суд скасувати додаткові рішення Постійно діючого Третейського суду при асоціації «Розвитку та правозахисту підприємств» від 30 грудня 2006 року до рішення цього ж суду від 11 грудня 2006 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на земельну ділянку; від 30 грудня 2006 року до рішення цього ж суду від 28 грудня 2006 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 В про визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на земельну ділянку; від 30 грудня 2006 року до рішення цього ж суду від 28 грудня 2006 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на земельну ділянку.
 
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06 квітня 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування додаткових рішень третейського суду у справах за її позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу дійсними, визнання права власності на земельні ділянки відмовлено.
 
Ухвала мотивована тим, що ОСОБА_1 не надано належних доказів для скасування додаткових рішень третейського суду. Оскаржені рішення прийняті третейським судом згідно чинного на момент їх прийняття законодавства, а тому відсутні підстави для їх скасування. Також суд першої інстанції вказав на пропуск заявником встановленого ЦПК України процесуального строку на оскарження рішення третейського суду.
 
Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 13 липня 2017 року ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 06 квітня 2017 року залишена без змін. Ухвала мотивована тим, що висновки суду першої інстанції є правильними, вмотивованими, об'єктивними та справедливими.
 
У серпні 2017 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 06 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 13 липня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення і ухвалити нове про задоволення заяви.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що додаткові рішення виходять за рамки третейської угоди і ухвалені на користь особи (ОСОБА_7.), яка не була стороною третейського розгляду та третейської угоди. Вказує, що у матеріалах справи відсутні договори позики, розписки, акти приймання-передачі коштів. Вважає, що суди безпідставно застосували позовну давність, оскільки про існування додаткових рішень третейського суду їй стало відомо лише 01 листопада 2016 року. Визнання права власності позикодавцем на позичені ним кошти на підставі рішення суду суперечить частині першій статті 1046 ЦК України. Зазначає, що її представник ОСОБА_6 перевищила свої повноваження під час представництва інтересів у третейському суді.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року справа призначена до судового розгляду.
 
У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.
 
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Суди встановили, що 11 грудня 2006 року, 28 грудня 2006 року, 28 грудня 2006 року Постійно діючим Третейським судом при асоціації «Розвитку та правозахисту підприємств» були прийняті рішення по справам: за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на земельну ділянку; за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на земельну ділянку; за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на земельну ділянку, згідно яких позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені повністю.
 
30 грудня 2006 року Постійно діючим Третейським судом при асоціації «Розвитку та правозахисту підприємств» було прийнято додаткове рішення до рішення від 28 грудня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на земельну ділянку, згідно якого визнано право власності за ОСОБА_7 на кошти у розмірі 150 000 доларів США, позичені ним ОСОБА_1 за договором позики від 08 грудня 2006 року для придбання нею земельної ділянки за договором від 10 грудня 2006 року купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,9312 га, яка розташована на території Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_1, укладеним між ОСОБА_1, в інтересах якої діяла ОСОБА_6, і ОСОБА_8
 
30 грудня 2006 року Постійно діючим Третейським судом при асоціації «Розвитку та правозахисту підприємств» було прийнято додаткове рішення до рішення від 11 грудня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на земельну ділянку, згідно якого визнано право власності за ОСОБА_7 на кошти у розмірі 187 000 дол. США, позичені ним ОСОБА_1 за договором позики від 24 листопада 2006 року для придбання нею земельної ділянки за договором від 24 листопада 2006 року купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,9117 га, яка розташована на території Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_2, укладеним між ОСОБА_1, в інтересах якої діяла ОСОБА_6, і ОСОБА_3
 
30 грудня 2006 року Постійно діючим Третейським судом при асоціації «Розвитку та правозахисту підприємств» було прийнято додаткове рішення до рішення від 28 грудня 2006 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на земельну ділянку, згідно якого визнано право власності за ОСОБА_7 на кошти у розмірі 150 000 дол. США, позичені ним ОСОБА_1 за договором позики від 08 грудня 2006 року для придбання нею земельної ділянки за договором від 11 грудня 2006 року купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,9030 га, яка розташована на території Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_3, укладеним між ОСОБА_1, в інтересах якої діяла ОСОБА_6, і ОСОБА_4
 
Представником ОСОБА_1 ОСОБА_6 під час судових засідань 11 та 28 грудня 2006 року були надані позовні заяви з уточненою вимогою про визнання належними ОСОБА_9 коштів, за які придбавалися земельні ділянки у ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 Третейському суду були надані безстрокові договори позики б/н датовані 2006 роком із зобов'язаннями позичальниці повернути ці кошти позикодавцю за першою вимогою, укладені між позикодавцем ОСОБА_7 та позичальницею ОСОБА_1, акти приймання-передачі коштів та розписки позичальниці ОСОБА_1 про отримання нею від ОСОБА_7 позичених коштів. 
 
При відмові у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування додаткових рішень третейського суду суди зробили висновок, що Постійно діючий Третейський суд при асоціації «Розвитку та правозахисту підприємств» при прийнятті оскаржених додаткових рішень не порушував норм чинного на час винесення додаткових рішень законодавства, оскільки додаткові рішення винесені відносно тих вимог, які заявлялися стороною під час розгляду основного позову, однак не були вирішенні судом, тому відтак, відсутні підстави, визначені статтею 389-5 ЦПК України, для скасування рішень третейського суду.
 
Колегія суддів погоджується із цим висновком судів з таких підстав.
 
Згідно статті 47 Закону України «Про третейські суди» (у редакції, чинній на момент прийняття рішень третейським судом) якщо сторони не домовилися про інше, будь-яка із сторін, повідомивши про це іншу сторону, може протягом семи днів після одержання рішення звернутися до третейського суду із заявою про прийняття додаткового рішення щодо вимог, які були заявлені під час третейського розгляду, але не знайшли відображення у рішенні. Заяву про прийняття додаткового рішення має бути розглянуто тим складом третейського суду, який вирішував спір, протягом семи днів після її одержання третейським судом. За результатами розгляду заяви приймається додаткове рішення, яке є складовою частиною рішення третейського суду, або виноситься мотивована ухвала про відмову у задоволенні заяви про прийняття додаткового рішення.
 
Встановивши, що представник ОСОБА_1 ОСОБА_6 під час судових засідань 11 та 28 грудня 2006 року були надані позовні заяви з уточненою вимогою про визнання належними ОСОБА_9 коштів, за які придбавалися земельні ділянки у ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, і під час прийняття рішень 11 грудня та 28 грудня 2006 року третейським судом не було вирішено ці позовні вимоги, суди зробили правильний висновок про наявність правових підстав для ухвалення додаткових рішень третейським судом.
 
У частині другій статті 389-1 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення до суду із заявою про скасування додаткових рішень третейського суду) передбачено, що заява про скасування рішення третейського суду подається до суду за місцем розгляду справи третейським судом сторонами, третіми особами протягом трьох місяців з дня прийняття рішення третейським судом, а особами, які не брали участь у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, - протягом трьох місяців з дня, коли вони дізналися або повинні були дізнатися про прийняття рішення третейським судом.
 
Оскаржені рішення третейського суду були прийнятті 30 грудня 2006 року. Як встановили суди, заявник стверджувала, що про існування цих рішень їй стало відомо лише 01 листопада 2016 року після ознайомлення з матеріалами позовної заяви ОСОБА_7 до неї про стягнення грошових коштів, однак належних доказів, визначених статтею 58 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення до суду із заявою про скасування додаткових рішень третейського суду), які б підтверджували цю обставину, заявником суду не надано.
 
За таких обставин правильним є висновок судів про пропуск встановленого ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення до суду із заявою про скасування додаткових рішень третейського суду) строку на оскарження додаткових рішень третейського суду.
 
Європейський суд з прав людини, який вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.
 
Оскільки оскаржені рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400, 409, 406, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 06 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 13 липня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                            М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                                                       Н. О. Антоненко
 
В. І. Журавель
 
В. М. Коротун
 
В. І. Крат