Постанова
Іменем України
 
20 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 676/4735/15-ц
 
провадження № 61-15993св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», ОСОБА_5,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 07 липня 2016 року у складі колегії суддів: Спірідонової Т. В., Купельського А. В., Фанди В. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), ОСОБА_5 про визнання поруки припиненою.
 
Позовна заява мотивована тим, що 04 грудня 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 38 000,00 доларів США зі сплатою процентів за плаваючою процентною ставкою на строк до 03 грудня 2031 року. 
 
На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ним та банком укладено договір поруки. 
 
У подальшому без його згоди, як поручителя, між банком та позичальником до кредитного договору укладено додаткові договори № 1 від 14 січня 
2009 року та № 2 від 10 лютого 2009 року, за якими змінено розмір процентів, оскільки банком введено додатково плаваючу процентну ставку, внесено зміни в умови відповідальності позичальника, чим збільшено обсяг його відповідальності.
 
20 липня 2011 року ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» уклали договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором від 04 грудня 2007 року.
 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просив суд на підставі частини першої статті 559 ЦК України визнати поруку за відповідним договором припиненою.
 
Рішенням Кам?янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з підписанням договору поруки сторони погодилися з його умовами, зокрема, про зміну зобов'язання без згоди поручителя, тому підстави для визнання поруки припиненою відсутні.
 
Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 26 січня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено.
 
Рішення Кам?янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено.
 
Визнано припиненою поруку ОСОБА_4, що виникла на підставі договору поруки від 04 грудня 2007 року № SR-ОВТ/015/2007, за кредитним договором від 04 грудня 2007 року № ML-ОВТ/015/2007, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5
 
Стягнуто з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» на користь ОСОБА_4 по 255,78 грн понесених судових витрат.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що відбулась зміна кредитного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, тому існують підстави для визнання припиненою поруки позивача, якою забезпечено виконання зобов'язань за кредитним договором.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2016 року касаційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково.
 
Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 26 січня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Скасовуючи рішення апеляційного суду Хмельницької області від 26 січня 
2016 року та передаючи справу на новий розгляд до цього ж суду, суд касаційної інстанції виходив із того, що судом апеляційної інстанції не встановлені фактичні обставини справи, зокрема: не перевірено чи вносились до кредитного договору будь-які зміни, про внесення яких кредитор був зобов'язаний повідомити та отримати згоду від поручителя; не перевірив, чи не було підвищено процентну ставку за порушення умов кредитного договору, а не з інших підстав. 
 
Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 07 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.
 
Рішення Кам?янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 грудня 2015 рок залишено без змін.
 
Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції встановив, що будь-які зміни до кредитного договору, про внесення яких кредитор повинен був повідомити поручителя, до кредитного договору не вносилися. Відсоткова ставка була підвищена у зв?язку з порушенням умов кредитного договору, а не внаслідок укладання додаткових договорів.
 
25 липня 2016 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 07 липня 2016 року, якою залишено без змін рішення Кам?янець-Подільсьокго міськрайонного суду Хмельницької області від 
01 грудня 2015 року, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що внаслідок укладання додаткових договорів до кредитного договору, було змінено процентну ставку, чим було збільшено обсяг відповідальності ОСОБА_4
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» 
ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У квітні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 04 грудня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 38 000,00 доларів США на строк до 03 грудня 2031 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 04 грудня 
2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки.
 
20 липня 2011 року ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» уклали договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором від 04 грудня 2007 року.
 
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті. 628 ЦК України).
 
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.
 
Укладаючи договір поруки від 04 грудня 2007 року сторони у письмовій формі досягли згоди щодо усіх істотних умов даного договору.
 
Згідно з пунктом 2.1. договору поруки за цим договором забезпечуються вимоги кредитора щодо сплати боржником кожного і всіх його боргових зобов'язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено у кредитному договорі.
 
У пункті 2.2. договору поруки встановлено, що на дату укладення цього договору розмір боргових зобов'язань, забезпечених порукою становить 
38 000,00 доларів США. Порукою забезпечені боргові зобов'язання, в разі зміни їх суми, відповідно до пункту 2.1. цього договору. 
 
При цьому, укладаючи (підписуючи) договір поруки ОСОБА_4 підтвердив, що він ознайомлений з положеннями кредитного договору, цілком розуміє його зміст (пункт 2.3. договору поруки).
 
Між банком та позичальником до кредитного договору укладено додаткові договори № 1 від 14 січня 2009 року та № 2 від 10 лютого 2009 року, за умовами яких у випадку порушення позичальником своїх зобов'язань, встановлених умовами цього додаткового договору (а в додатковій угоді 
№ 2 - встановлених пунктами 2.1.5, 2.1.6), фіксований відсоток підвищується на 4 %.
 
Разом з тим процентна ставка в розмірі 4 %, на яку збільшувався платіж за процентами, передбачена й умовами кредитного договору (пункт 1.4.1.5.1.) на виконання зобов?язань за яким і поручився ОСОБА_4 
 
Згідно з частиною першою статті 553, частиною першою статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
 
За змістом указаних норм матеріального права поручитель, хоча і пов'язаний з боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (частина друга статті 555 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
 
До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення  тощо.
 
Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком. 
 
Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18 червня 2012 року справа № 6-73цс12, від 17 лютого 2016 року справа № 6-3176цс15.
 
Суд апеляційної інстанції, під час повторного перегляду справи, на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що внаслідок укладення додаткових угод до кредитного договору № 1 від 14 січня 2009 року та № 2 від 10 лютого 2009 року складова частина плаваючої процентної ставки - фіксований відсоток лише зменшувався на певні періоди, а додатковою угодою № 3 від 15 травня 2014 року не передбачено сплату процентів за користування кредитними коштами, що не призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя. За таких обставин, суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ПАТ ОТП «Банк» було підвищено процентну ставку за порушення умов кредитного договору, а не внаслідок укладення додаткових договорів до кредитного договору від 04 грудня 2007 року 
№ ML-0ВТ/015/2007, а тому відсутні підстави для припинення поруки 
ОСОБА_4
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 07 липня 2016 року, якою залишено без змін рішення Кам?янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 грудня 2015 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.
 
Ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 07 липня 2016 року, якою залишено без змін рішення Кам?янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 01 грудня 2015 року, залишити без змін. 
 
Постанова оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                            В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська