ПОСТАНОВА
Іменем України

31 жовтня 2018 року 
Київ
справа №336/7810/15-а (2-а/336/244/2015)
адміністративне провадження №К/9901/12882/18
                                                                 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача – Юрченко В.П., суддів – Васильєвої І.А., Пасічник С.С., розглянувши у порядку письмового провадження
касаційну скаргу | ОСОБА_2
на постанову | Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03.03.2016 (колегія суддів: О.В. Мартиненко, В.Ю. Поплавський, Д.В. Чепурний)
у справі | № 336/7810/15-а
за позовом | ОСОБА_2
до | Заступника начальника Запорізької митниці ДФС Шила Богдана Володимировича
про | скасування постанови у справі про порушення митних правил,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовом, у якому просив визнати незаконною та скасувати постанову в справі про порушення митних правил №0253/11200/15 від 29.09.2015. Обґрунтовуючи позов вказав, що відповідач фактично за одне правопорушення, - перевищення строків транзиту, притягнув його до відповідальності за двома статтями Митного кодексу України (далі – МК України), а саме за статтею 470 та за статтею 485, чим застосовано було подвійну юридичну відповідальність. Окрім того, транспортний засіб об’єктивно неможливо було доставити у встановлений строк до митного органу в зв’язку з його поломкою.
Постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.11.2015 позов задоволено.   Визнано незаконною та скасовано постанову в справі про порушення митних правил №0253/11200/15 від 29.09.2015.
Рішення суду мотивовано тим, що позивача, всупереч статті 61 Конституції України, за одне і теж правопорушення притягнуто до відповідальності за двома статтями МК України. При цьому в його діях відсутній склад адміністративного порушення, що визначений спірною постановою (стаття 485 МК України). 
Натомість суд апеляційної інстанції постановою від 03.03.2016, постанову суду першої інстанції скасував, у задоволенні позову відмовив, у зв’язку із наявністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 485 МК України, що свідчить про правомірність винесення спірної постанови.  
Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивач  подав касаційну скаргу, в якій просить її скасувати, залишити без змін рішення суду першої інстанції. Серед наведеного вказується в більшій мірі на факти, на які він посилався в позовній заяві.  При цьому наголошує, що судом апеляційної інстанції: встановлювались та оцінювались обставини, які не впливають на кваліфікацію дій позивача за статтею 485 МК України; не враховано та не надано оцінку доводам позивача, з яким погодився суд першої інстанції, щодо відсутності у діях особи складу правопорушення за статтею 485 МК України; не встановлено та не вказано, у яких самих діях, окрім порушення строків транзиту, виражалось вчинення позивачем правопорушення за статтею 485 МК України.  
Письмових заперечень або відзиву на вказану касаційну скаргу до Верховного Суду не надходило, що не перешкоджає її розгляду. 
          Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи й правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.
          Судами встановлено, що громадянин ОСОБА_2 24.01.2015 ввіз на митну територію України в зоні діяльності п/п «Виступовичі – Нова Рудня» Житомирської митниці ДФС по смузі руху «Зелений коридор» в митному режимі «Транзит» автомобіль Mercedes-Benz, реєстраційний номер НОМЕР_1 з метою особистого користування. Враховуючи строки транзитних перевезень, позивач повинен був вивезти автомобіль в строк до 03.02.2015.
Після ввезення транспортного засобу на територію України 24.01.2015 позивач доводить суду, що змушений був з 03.02.2015 поставити автомобіль на СТО за адресою АДРЕСА_1 у зв’язку з проведення ремонту ходової частини. На підтвердження даного факту СТО надало  довідку №31 від 03.02.2015.
Листом від 03.02.2015 ОСОБА_2 сповістив про даний факт Житомирську митницю ДФС та просив продовжити строк транзиту на час проведення ремонту. На вказану заяву Житомирська митниця надала відповідь, в якій позивачу було роз'яснено, що з даним проханням йому необхідно звернутися до Запорізької митниці ДФС за адресою: АДРЕСА_2, так як згідно його документів, транспортний засіб знаходиться в зоні діяльності Запорізької митниці. Проте, до Запорізької митниці позивач не звернувся.
Після усунення несправностей автомобіля 06.09.2015 позивач вивіз транспортний засіб через митний пост Одеської митниці ДФС.
З урахуванням виявлених фактів, відповідачем, 22.09.2015, винесена постанова у справі про порушення митних правил №0225/11200/15, якою позивача визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого частиною третьою статті 470 МК України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі п'ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 8500 грн. Підставою для прийняття даної постанови стали висновки відповідача про перевищення позивачем строків транзитного перевезення, визначених статтею 95 МК України, автомобіля «Mercedes-Benz», кузов НОМЕР_2, реєстраційний номер «НОМЕР_1» більше ніж на десять діб.
Крім того, 29.09.2015 відповідачем винесена постанова у справі про порушення митних правил №0253/11200/15, якою позивача визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого статтею 485 МК України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів, що складає 484986 грн. 78 коп. Підставою для прийняття вказаної постанови стали висновки відповідача про порушення позивачем вимог та обмежень, встановлених розділом V МК України, а саме: використання товару стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв'язку з якими було надано такі пільги. Сума несплачених митних платежів, згідно службової записки управління адміністрування митних платежів та митно-тарифного регулювання Запорізької митниці від 01.09.2015 р. № 08-70-25-19/1030-ЕП, з урахуванням положень статті 296 МК України, складає 161662 грн. 26 коп. (ввізне мито 14528 грн. 69 коп., акциз 95975 грн. 38 коп., ПДВ 51158 грн. 19 коп.).
Оцінюючи законність постанови у справі про порушення митних правил №0253/11200/15 від 29.09.2015, суд апеляційної інстанції погодився із висновками відповідача, які покладені в основу прийнятого ним рішення. 
Порядок провадження у справах про порушення митних правил, процесуальні дії та порядок їх проведення, оскарження постанов у справах про порушення митних правил визначено розділом ХІХ Митного кодексу.
Відповідно до положень частини першої статті 458 Митного кодексу України (далі – МК України) порушення митних правил – це адміністративне правопорушення, яким є протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред’явлення їх митницям ДФС для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на контролюючі органи цим Кодексом чи іншими законами України, і за які зазначеним Кодексом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до положень статті 71 МК України встановлено, що декларант має право обрати митний режим, у який він бажає помістити товари, з дотриманням умов такого режиму та у порядку, що визначені цим Кодексом. Поміщення товарів у митний режим здійснюється шляхом їх декларування та виконання митних формальностей, передбачених Кодексом. Митний режим, у який поміщено товари, може бути змінено на інший, обраний декларантом відповідно до частини першої цієї статті, за умови дотримання заходів тарифного та нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, встановлених відповідно до закону для товарів, що поміщуються у такий інший митний режим.
Як вбачається із матеріалів адміністративної справи та встановлено судами попередніх інстанцій, позивач під час ввезення транспортного засобу на територію України обрав митний режим «транзит».
За приписами статті 90 МК України транзит - це митний режим, відповідно до якого товари та/або транспортні засоби комерційного призначення переміщуються під митним контролем між двома митними органами України або в межах зони діяльності одного митного органу без будь-якого використання цих товарів, без сплати митних платежів та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності.
Відповідно до вимог статті   95 МК України встановлено строк транзитного перевезення для автомобільного транспорту - 10 діб (у разі переміщення в зоні діяльності однієї митниці - п'ять діб). Також згідно зі статтею 93 цього Кодексу товари, транспортні засоби комерційного призначення, що переміщуються у митному режимі транзиту, не повинні використовуватися з жодною іншою метою, крім транзиту, та мають бути доставленими у митний орган призначення до закінчення строку, встановленого статтею 95 зазначеного Кодексу.
Відповідно до норм статті 284 МК України за умови дотримання вимог та обмежень, встановлених розділом V «Митні режими» цього Кодексу, застосовується умовне повне звільнення від оподаткування ввізним митом до товарів, поміщених у митний режим «транзит».
Враховуючи наведене, Суд зазначає, що нормами МК України встановлено особливі вимоги щодо використання митного режиму «транзит», що полягають у виконанні обов’язків щодо строку транзитного перевезення для автомобільного транспорту та заборони використання транспортних засобів з будь-якою метою, окрім транзиту. Лише при виконанні таких умов застосовується умовно повне звільнення від оподаткування ввізним митом.
Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, позивач обрав митний режим «транзит» для ввезення транспортного засобу на територію України, та у встановлений строк автомобіль не був вивезений, в зв’язку з чим відносно нього складено протокол та прийнято постанову про вчинення адміністративного правопорушення, встановленого частиною третьою статті 470 МК України. Окрім цього, позивач всупереч забороні на використання транспортного засобу в будь-яких цілях (стаття 93 МК України), крім транзиту, використовував його на території України у інших цілях.
          Згідно зі статтею 292 МК України митні платежі не сплачуються у разі, якщо відповідно до цього Кодексу, Податкового кодексу, інших Законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України: …; щодо товарів надано звільнення або повне умовне звільнення від сплати митних платежів - у період дії такого звільнення і при дотриманні умов, у зв’язку з якими його надано; при ввезенні товарів на митну територію України або вивезенні товарів з митної території України товари були поміщені у митний режим, який відповідно до положень Митного кодексу не передбачає сплату митних платежів, - на період дії цього режиму та при виконанні умов, що випливають з такого режиму.
Позивачем не було сплачено митні платежі при ввезенні транспортного засобу, оскільки обрано митний режим «транзит», тобто правовий режим, який відповідно до положень Митного кодексу не передбачає сплату митних платежів, - на період дії цього режиму та при виконанні умов, що зазначають в такому режимі. Водночас позивачем згодом було порушено як вимоги щодо періоду дії такого режиму, так і інші обов’язкові умови його використання.
Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що притягнення позивача до адміністративної відповідальності за статтею 470 Митного кодексу за порушення строків дії митного режиму «транзит» не виключає притягнення його до адміністративної відповідальності за статтею 485 зазначеного Кодексу за ухилення від сплати митних платежів у випадку порушення інших обов’язкових вимог цього правового режиму, визначеного у статті 93 цього Кодексу.
За таких обставин касаційний суд дійшов висновку, що судом апеляційної інстанції повно і правильно встановлено фактичні обставини справи, характер правовідносин сторін і правильно застосовано до них норми матеріального права.
Крім того, доводи позивача про те, що його двічі притягнуто до відповідальності за одне і теж правопорушення не вважаються Верховним Судом обґрунтованими, так як по-перше: диспозиції норм статей 470 та 485 МК України, в яких він обвинувачується, є різними, а по-друге: постанова Митниці, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності по статті 470 МК України скасована у судовому порядку, по що позивач сам вказує у касаційній скарзі.   
Також Верховний Суд вважає за необхідне зауважити, що відповідно до пункту 1 частини другого статті 95 МК України до строків, зазначених у частині першій цієї статті, не включається час дії обставин, зазначених у статті 192 цього Кодексу. 
Згідно з частиною першою статті 192 МК України, у випадку якщо під час перевезення товарів транспортний засіб внаслідок аварії або дії обставин непереборної сили не зміг прибути до органу доходів і зборів призначення, допускається вивантаження товарів в іншому місці. При цьому перевізник зобов’язаний: 1) вжити всіх необхідних заходів для забезпечення збереження товарів та недопущення будь-якого їх використання; 2) терміново повідомити найближчий орган доходів і зборів   про обставини події, місцезнаходження товарів і транспортного засобу.
Відповідно до пункту 2 Розділу 8 Порядку виконання митних формальностей відповідно до заявленого митного режиму, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 31.05.2012 №657 (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), обставини непереборної сили визначено як надзвичайні та невідворотні події, що виникли незалежно від волі особи, зокрема стихійне лихо (землетрус, пожежа, повінь, зсув тощо), сезонне природне явище (замерзання моря, проток, портів, ожеледиця тощо), введення воєнного чи надзвичайного стану, страйк, громадянські безпорядки, злочинні дії третіх осіб, прийняття рішень законодавчого або нормативно-правового характеру, обов’язкових для особи, закриття шляхів, проток, каналів, перевалів та інші надзвичайні та невідворотні за таких умов події. Факт аварії чи дії обставин непереборної сили визначено як часткове чи повне пошкодження (зіпсуття, знищення, втрата тощо) товарів чи транспортних засобів, що перебувають під митним контролем, або позбавлення можливості виконання відповідною особою передбачених законодавством України з питань державної митної справи або встановлених відповідним митним органом України вимог щодо вчинення відповідних дій з товарами, транспортними засобами, що перебувають під митним контролем.
Застосовуючи вказані правові норми, апеляційним судом, на відміну від суду першої інстанції, було зроблено обґрунтований висновок, що такі факти як: вихід із ладу транспортного засобу та його подальший ремонт не можуть бути прирівняні до аварії або обставин непереборної сили. Доказів того, що такий ремонт був здійснений у зв’язку із обставинами аварії або дії обставин непереборної сили позивачем у судовому процесі надано не було. 
Вірними є мотиви суду апеляційної інстанції і в частині недотримання позивачем, визначеного в пункті 2 частини першої статті 192 МК України порядку повідомлення Митниці про наявність в ньому ймовірних обставин непереборної сили, до який ним віднесено поломку автомобіля, оскільки таке повідомлення ним було зроблено не до найближчого органу доходів і зборів. При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено, що Митниця яка отримала таке повідомлення, листом проінформувала позивача про допущену ним помилку, вказавши на необхідність звернення з його повідомленням до найближчого органу Митниці, в зоні діяльності якого знаходиться транспортний  засіб, надавши підтверджуючі документі про проведення ремонту автомобіля. Однак відповідних дій ним зроблено не було.
Натомість, Верховний Суд, вважаючи на необхідне вийти за межі доводів касаційної скарги позивача, зазначивши наступне.
Як вбачається зі змісту рішень судів як першої та і апеляційної інстанцій штрафна санкція, яка застосована до позивача спірною у даній справі постановою обрахована, виходячи із суми несплачених ним митних платежів за автомобіль, що ним використовувався. 
Так, відповідно до частини 4 статті 296 Митного кодексу України у разі нецільового використання товарів, щодо яких було надано умовне звільнення від оподаткування, а також порушення умов митних режимів, поміщення в які передбачає умовне звільнення від оподаткування, застосовуються ставки митних платежів, що діють на день прийняття органом доходів і зборів митної декларації для митного оформлення. Митна вартість товарів, їх кількість чи інші характеристики, що використовуються для визначення бази оподаткування, визначаються на день застосування ставок митних платежів.
          Разом з тим судами необхідно ретельно перевірити нормативний підхід та правильність арифметичного розрахунку застосованої до позивача штрафної санкції, яка передбачена спірною у даній справі постановою.
          До аналогічно висновку, дійшов Верховний Суд під час розгляду аналогічної справи, - постанова від 24.04.2018, справа №331/2608/17(2а/331/114/2017).  
Згідно статті  159 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній на момент ухвалення судового рішення суду першої інстанції) та статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній на момент ухвалення судового рішення суду апеляційної інстанції) судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, оскаржувані рішення судів попередніх інстанції вказаним вимогам не відповідають, оскільки судами не з'ясовано обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення, а саме правомірності застосування до позивача у справі санкцій.          Відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
          Підсумовуючи наведене Суд приходить до висновку, що суди попередніх інстанції допустили порушення норм процесуального права, не встановили фактичні обставини, що мають значення для справи, що є підставою для часткового задоволення касаційної скарги та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
          Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, 

ПОСТАНОВИВ:

1.          Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. 
2.          Постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.11.2015 та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03.03.2016 скасувати, а справу направити на новий розгляд до Шевченківського районного суду  м. Запоріжжя.
3. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.П.Юрченко
І.А.Васильєва
С.С.Пасічник
Судді Верховного Суду