Постанова
Іменем України

10 жовтня 2018 року
 
м. Київ

справа № 463/6329/15
 
провадження № 61-40309св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого – Стрільчука В. А.,
 
суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
 
позивач – Окремий відділ технічного нагляду за будівництвом державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ),
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
третя особа – ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ), 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 червня 2016 року в складі головуючого-судді Шеремети Г. І. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2018 року в складі колегії суддів: Крайник Н. П., Мельничук О. Я., Савуляка Р. В., 
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2015 року Окремий відділ технічного нагляду за будівництвом державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення без надання іншого жилого приміщення.  
Позов мотивовано тим, що у нього на балансі перебуває гуртожиток по АДРЕСА_1 , а саме -  32 квартири з другого по дев`ятий поверх правого крила. 
 
Позивач зазначає, що відповідачі проживають у квартирі АДРЕСА_2 без законних на це підстав, оскільки вселилися у квартиру самовільно, отримавши ключі від попередніх мешканців. ОСОБА_1 ніколи не був працівником державної прикордонної служби України, у добровільному порядку звільнити жиле приміщення відмовляється.
 
Ураховуючи викладене Окремий відділ технічного нагляду за будівництвом державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) просив виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 разом із неповнолітніми дітьми з жилого приміщення – двокімнатної квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення. 
 
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 23 червня 2016 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з усіма проживаючими з ними особами з квартири АДРЕСА_3 без надання іншого житла. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки відповідачі самоправно  зайняли спірну квартиру гуртожитку, є тимчасовими мешканцями та відповідно до частини третьої статті 116 ЖК Української РСР підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення.
 
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позовні вимоги про виселення є недоведеними, оскільки можливість виселення не перевірена відповідним органом опіки та піклування.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року касаційну скаргу Окремого відділу технічного нагляду за будівництвом державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) задоволено частково, рішення Апеляційного суду Львівської області від 20 жовтня 2016 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, вказав на те, що апеляційний суд не встановив як відповідачі вселились до спірної квартири, при цьому, в разі їх вселення не у встановленому законом порядку (без надання ордеру), не з`ясував чи не є це підставою для виселення відповідачів як тимчасових жильців.
 
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення  Личаківського районного суду м. Львова від 23 червня 2016 року залишено без змін.  
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки ОСОБА_1 не перебував у трудових відносинах з позивачем, спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у спірне жиле приміщення не отримував, тому висновок суду першої інстанції щодо задоволення позову є законним та обґрунтованим.
 
ОСОБА_1 , не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій, подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди неналежним чином оцінили наявні у справі докази, а також безпідставно та необґрунтовано відмовили у задоволенні заявлених клопотань про витребування документів, які слугували підставою для вселення відповідачів у спірне жиле приміщення та свідчить про законність їх дій, у зв`язку з чим висновки судів про те, що відповідачі самоправно зайняли спірне жиле приміщення є безпідставними. 
 
Також поза увагою судів залишилось те, що єдиним документом, який визначає статус будинку АДРЕСА_1 є лише рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 05 вересня 2003 року № 782 «Про затвердження акта технічної комісії для прийняття в експлуатацію 32-х житлових квартир гуртожитку на АДРЕСА_1 » та сам акт, а рішення про надання статусу службового житла, як того вимагають положення статей 118, 127 ЖК Української РСР, не приймалось, будинок як гуртожиток не реєструвався, а тому статус спірного житла не визначений. 
 
Крім того, суди, на порушення вимог статей 17, 18 «Про охорону дитинства», частини другої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних і безпритульних дітей», виселивши із спірного жилого приміщення двох малолітніх дітей, розглянули справу без залучення органу опіки та піклування.   
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 також зазначає, що позивач, звертаючись до суду з указаним позовом у грудні 2015 року, пропустив позовну давність, оскільки право на звернення до суду у позивача виникло у липні 2012 року, тобто  з моменту вселення відповідача у спірне жиле приміщення.    
 
Ухвалою судді Верховного Суду від 27 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі. 
 
31 серпня 2018 року від Окремого відділу технічного нагляду за будівництвом Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) надійшов відзив на касаційну скаргу вказуючи на те, що оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.
 
03 вересня 2018 року справа № 463/6329/15 за позовом Окремого відділу технічного нагляду за будівництвом державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення без надання іншого жилого приміщення надійшла до Верховного Суду.  
 
ОСОБА_1 11 вересня 2018 року подав  до Верховного Суду відповідь на відзив, у якій зазначав про те, що обставини на які посилається позивач у відзиві є надуманими, безпідставними та не відповідають дійсності, а також не спростовують доводів касаційної скарги. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року вищевказану справу призначено до судового розгляду.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справив касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
 
Суди встановили, що згідно розпорядження командира управління військ Західного напряму Прикордонних військ України від 17 березня 2003 року №105 було прийнято рішення про передачу на баланс військової частини НОМЕР_1 гуртожитку по АДРЕСА_1 з метою його використання, як службового житла для військовослужбовців прикордонних військ України.
Актом державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації від 06 травня 2003 року було оформлено рішення державної технічної комісії про готовність до введення в експлуатацію 32-х житлових квартир гуртожитку на АДРЕСА_1 . 
Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 05 вересня 2003 року № 782 вказаний акт було затверджено, що свідчить про введення цього будинку як гуртожитку в експлуатацію.
Факт прийняття гуртожитку по АДРЕСА_4 на баланс позивачем було оформлено актом прийому окремою інженерно-будівельною ротою гуртожитку по АДРЕСА_1 від 20 жовтня 2003 року.
Згідно службового завдання від 07 травня 2015 року представником Львівського загально гарнізонної житлової комісії Західного регіонального управління ДПС України було доручено провести службову перевірку службових житлових приміщень у м. Львові. В ході проведеної перевірки було встановлено факт самовільного зайняття сім`єю ОСОБА_4 , відповідачами по справі, службової квартири АДРЕСА_5 .
04 серпня 2015 року ОСОБА_1 було направлено лист із пропозицією звільнити займане приміщення. Однак ОСОБА_1 відмовився здійснити зазначене. 
Відповідно до частини другої статті 128 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається  одиноким  громадянам і сім`ям,  які  мають  право  проживати  у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства,  установи,  організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. 
На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування  видає  громадянинові  спеціальний  ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку (стаття 129 ЖК України).
Згідно з частиною першою статті 130 ЖК УРСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що  укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера  відповідно до Примірного  положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. 
Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення,  виселяють  без надання їм іншого жилого приміщення.
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 вказував на те, що він вселився у спірне жиле приміщення на підставі клопотання військового прокурора Західного регіону України та з дозволу командування Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України в липні 2012 року, тобто на законних підставах.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог бо заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). 
Згідно із довідкою Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 20 березня 2018 року № 14/139, відповідно до протоколу спільного засідання командування та житлової комісії Львівського гарнізону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 15 листопада 2006 року № 4 квартира АДРЕСА_3 , надана ОСОБА_5 з яким був укладений договір найму вказаного жилого приміщення. У подальшому здійснювалося переукладення договору найму, останній договір найму жилого приміщення квартири АДРЕСА_5 від 25 лютого 2009 року № 13/09/21. 
У вказаній довідці також зазначено про те, що акт здачі спірного житлового приміщення з ОСОБА_5 не складався, відповідно на даний час надсилаються квитанції за послуги з утримання будинку на ім`я ОСОБА_5 .
Крім того, з листа Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 04 серпня 2018 року, адресованого ОСОБА_1 , вбачається, що 10 липня 2012 року на адресу начальника Західного регіонального управління за підписом військового прокурора Західного регіону надходило клопотання про виділення житлової площі у гуртожитку по АДРЕСА_1 для розміщення військовослужбовця військової прокуратури Західного регіону у зв`язку із вкрай скрутною ситуацією із забезпеченням житлом. Рішення щодо надання ОСОБА_1 зазначеного жилого приміщення Львівською загально-гарнізонною житловою комісією Західного регіонального управління не приймалось. Ордер на право зайняття жилого приміщення не видавався. Договір найму між ОСОБА_1 та балансоутримувачем не укладався. Ні ОСОБА_1 , ні члени його сім`ї за згаданою адресою  не зареєстровані. 
З урахуванням вищевказаних обставин, суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_1 самовільно зайняв разом із свою сім`єю квартиру АДРЕСА_3 , оскільки він не перебував у трудових відносинах з позивачем, спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у спірне жиле приміщення не видавався, ні позивачем, ні іншою установою до передачі гуртожитку на баланс позивача, тому наявні підстави, передбачені частиною третьою статті 116 ЖК Української РСР, для задоволення позову та виселення відповідачів разом із неповнолітніми дітьми із спірного жилого приміщення без надання іншого житла.
 
Доводи заявника в касаційній скарзі про те, що він вселився у спірне жиле приміщення з дозволу командування Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України та прокурора Західного регіону, є необгурнтованими, оскільки не підтверджені відповідними доказами. 
 
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що сам факт вселення відповідача та членів його сім`ї в спірну квартиру з дозволу  командування Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України та прокурора Західного регіону, але без рішення Львівської загально-гарнізонної житлової комісії Західного регіонального управління та видачі спеціального ордера, не може слугувати законною підставою для вселення та укладення договору найму жилого приміщення.
 
Посилання заявника в касаційній скарзі про те, що суди, виселивши із спірного жилого приміщення двох малолітніх дітей, порушили вимог статей 17, 18 «Про охорону дитинства», частини другої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних і безпритульних дітей» та розглянули справу без залучення органу опіки та піклування, є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 не набув права користування спірним жилим приміщенням на законних підставах, тому права дітей з боку позивача не були порушені. 
 
Крім того, доводи заявника про те, що позивач пропустив позовну давність, оскільки право на звернення до суду у нього виникло у липні 2012 року, тобто з моменту вселення у спірне жиле приміщення, а з указаним позовом звернувся лише у грудні 2015 року, є також безпідставними, оскільки в цьому випадку позовна давність не застосовується, так як правопорушення є таким, що триває у часі, тому цей позов може бути пред`явлений власником майна протягом всього часу, поки триває порушення.    
 
За встановлених обставин Верховний Суд визнає доводи касаційної скарги недостатньо обґрунтованими для того, щоб визнати справедливим та обґрунтованим висновок про необхідність скасування судових рішень, ухвалених у справі, й постановлення нового рішення про задоволення позову.
 
Згідно із частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
 
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. 
 
Частиною першої статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Керуючись статями 409, 410, 416  ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду  
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 червня 2016 та постанову Апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | В. О. Кузнєцов
| С. О. Погрібний
| О. В. Ступак
| Г. І. Усик