ПОСТАНОВА
Іменем України

02 жовтня 2018 року 
Київ
справа №820/3543/17
касаційне провадження №К/9901/645/17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Шипуліної Т.М.,
суддів: Гончарової І.А., Олендера І.Я
розглянув у судовому засіданні без повідомлення сторін касаційну скаргу Головного управління ДФС у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.10.2017 (головуючий суддя Шляхова О.М.) та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2017 (головуючий суддя Бартош Н.С., судді: Курило Л.В., Присяжнюк О.В.) у справі №820/3543/17 за позовом Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства до Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень,
В С Т А Н О В И В:
Ізюмське комунальне виробниче водопровідно-каналізаційне підприємство звернулось до адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень від 08.08.2017 №0030531208 та від 08.08.2017 №0030411208.     
Харківський окружний адміністративний суд постановою від 17.10.2017 адміністративний позов задовольнив у повному обсязі. 
Харківський апеляційний адміністративний суд постановою від 29.11.2017 постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.10.2017 скасував у частині задоволення позовних вимог про скасування податкового повідомлення-рішення від 08.08.2017 №0030411208 у частині застосування штрафних санкцій у розмірі 16934,69грн. та податкового повідомлення-рішення від 08.08.2017 №0030531208 в частині застосування штрафних санкцій у розмірі 12904,39грн. Прийняв у цій частині нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог. В іншій частині постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.10.2017 залишив без змін.
Головне управління ДФС у Харківській області звернулось 13.12.2017 до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просило скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.10.2017 та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2017 та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, зокрема, підпункту 263.12.1 пункту 263.12 статті 263, статті 126 Податкового кодексу України.
Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що Головним управлінням ДФС у Харківській області проведена камеральна перевірка Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства з питання з питання дотримання термінів сплати податкових зобов'язань з рентної плати за користування надрами для видобування корисних копалин та рентної плати за спеціальне використання води.
Перевіркою встановлено порушення позивачем підпункту 263.12.1 пункту 263.12 статті 263, пункту 257.5 статті 257 Податкового кодексу України, а саме встановлена несвоєчасна сплата узгоджених податкових зобов'язань по рентній платі за користування надрами в період 21.11.2011 по 26.12.2016. Крім того, перевіркою встановлено несвоєчасну сплату узгоджених податкових зобов'язань по рентній платі за спеціальне використання води у період з 19.08.2013 р. по 29.06.2017.
За результатами перевірки відповідачем складено акт від 19.07.2017 №7632/20-40-8-18/24673063 та прийнято  податкові повідомлення-рішення від 08.08.2017 №0030411208, яким застосовано штрафні санкції у розмірі 20% за затримку сплати податкових зобов'язань по рентній платі за користування надрами на 1532 календарних дня у розмірі 23695,08грн.; №0030531208, яким застосовані штрафні санкції за несвоєчасну сплату по рентній платі за спеціальне використання води у розмірі 15533,56грн. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку, що штрафні санкції визначені поза межами граничного строку сплати грошових зобов'язань передбаченого пунктом 102.1 статті 102 Податкового кодексу України.
Суд апеляційної інстанції, частково відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що штрафні санкції у розмірі 16934,69грн. та у розмірі 12904,39грн. за оскаржуваними рішеннями застосовано у межах встановлених законодавством строків.
Відповідач не погоджується з рішеннями судів в частині задоволення позовних вимог.
В частині відмови у задоволені позовних вимог судове рішення апеляційної інстанції не оскаржується та судом касаційної інстанції не переглядається.
Суд касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на таке.
Відповідно до пункту 126.1. статті 126 Податкового кодексу України, у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.
Відповідно до підпункту 14.1.175. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий борг - сума узгодженого грошового зобов'язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
Підпунктом 14.1.39. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України надано визначення грошовому зобов'язанню платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до пункту 54.1. статті 54 Податкового кодексу України, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.
Згідно з пунктом 102.1. статті 102 Податкового кодексу України, контролюючий орган має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку зокрема подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.
Таким чином, контролюючий орган має право нарахувати штрафні санкції за порушення строків сплати грошового зобов'язання в межах строку 1095 днів та відлік строку давності у 1095 днів починається за останнім днем граничного строку сплати грошових зобов'язань.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що камеральна перевірка позивача проведена контролюючим органом за період з 19.08.2013 по 29.06.2017.
Спірними податковими повідомленнями-рішеннями нараховано штрафні санкції за порушення строків сплати податкових зобов'язань, граничний строк сплати яких припадає на період 2011-2013 років, що свідчить про застосування штрафних санкцій поза межами строків давності, встановлених статтею 102 Податкового кодексу України.
Враховуючи викладене, за встановлених обставин, висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для скасування спірних податкових повідомлень-рішень в частині є правильним.
З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суд апеляційної інстанції не допустив порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Головного управління ДФС у Харківській області без задоволення, а оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 341, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Головного управління ДФС у Харківській області залишити без задоволення.
Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 29.11.2017 у справі №820/3543/17 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Т.М. Шипуліна
І.А. Гончарова 
 І.Я.Олендер ,
Судді Верховного Суду