Постанова
Іменем України 
 
18 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 265/4011/16-ц
 
провадження № 61-8288ск18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., ХоптиС. Ф.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області, у складі судді Ковтуненко О. В., від 17 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області, у складі колегії суддів: Мальцевої Є. Є., Песоцької Л.І., Ткаченко Т. Б., від 23 листопада 2016 року,
 
В С Т А Н О В И В :
У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до           ОСОБА_5 про визнання недійсним договору про поділ майна між колишнім подружжям.
Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що 04 січня 2016 року між ним та колишньою дружиною ОСОБА_5 був укладений нотаріально посвідчений договір про поділ майна між колишнім подружжям, при укладенні якого з боку відповідача на нього відбувався психологічний тиск і погрози. Договір укладався на підставі рішення Орджонікідзевського районного          суду м. Маріуполя Донецької області від 19 лютого 2015 року про           розподіл їхнього майна, яке ухвалою Апеляційного суду Донецької області      від 04 червня 2015 року залишено без змін, та набуло законної сили         (справа № 265/7173/14-ц). Він оскаржив вказане рішення у касаційному порядку, однак 04 січня 2016 року уклав оспорюваний договір про поділ майна між колишнім подружжям, при цьому він не знав про результат перегляду вищевказаних судових рішень судом касаційної інстанції. У подальшому йому стало відомо, що рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 лютого 2015 року та ухвала Апеляційного суду Донецької області від 04 червня 2015 року були скасовані ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ       від 16 грудня 2015 року. Позивач стверджував, що оспорений договір про поділ майна між колишнім подружжям укладений ним під психологічним тиском,  що свідчить про його недійсність, зважаючи на положення            статті 231 ЦК України. 
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_4 просив суд визнати недійсним договір про поділ спільного сумісного майна між колишнім подружжям, укладений між сторонами 04 січня 2016 року.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 жовтня 2016 року ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, вказаних ним на обґрунтування позову, а саме, що з боку відповідача або інших осіб до нього при укладанні оспорюваного договору застосовувався психічний тиск, і що він діяв не з власної волі. Крім того, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 червня 2016 року, яке ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 11 жовтня 2016 року залишено без змін та набрало законної сили (справа № 265/7173/14-ц), встановлено, що умови укладеного між сторонами договору про поділ майна на момент         його укладення відповідали дійсній домовленості і волі сторін, а скасування судом касаційної інстанції рішення Орджонікідзевського районного суду          м. Маріуполя Донецької області від 19 лютого 2015 року                               (справа № 265/7173/14-ц), яким був первісно вирішений спір про поділ майна, за законом не тягне за собою недійсність договору про поділ майна між колишнім подружжям.
Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 23 листопада 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. При вирішенні справи місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Встановлено, що позивач мав можливість не укладати договір про поділ майна, був ознайомлений з його змістом до підписання, уточнював умови договору, вносив правки, отримав грошову суму за умовами договору.
У грудні 2016 року ОСОБА_4 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 23 листопада 2016 року, а справу передати на новий судовий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи, не врахували його пояснення щодо обставин підписання оспореного правочину. При укладанні оспорюваного договору не було дотримано вимог частини третьої статті 203 ЦК України та статті 45 Закону України «Про нотаріат», оскільки не було його вільного волевиявлення на укладання договору про поділ майна подружжя. Договір підписаний сторонами окремо, позивач підписав його не одночасно із колишньою дружиною, а в присутності батьків відповідача, які й чинили психологічний тиск на нього. 
01 лютого 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.
У лютому 2017 року представником ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подано заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких вказує на її необґрунтованість та безпідставність.
Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Судами встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду           м. Маріуполя Донецької області від 19 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою  Апеляційного суду Донецької області від 04 червня 2015 року                у справі № 265/7173/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя; за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, про визнання договорів купівлі-продажу частково недійсними та визнання права власності, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано об'єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Хюндай Акцент», реєстраційний номер НОМЕР_1. Проведено поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 права спільної часткової власності по 1/2 частині за кожним на зазначене майно. Стягнуто з    ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію 1/2 частини  заборгованості за кредитним договором від 28 березня 2013 року у розмірі 12 641, 31 грн. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено. Позов ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задоволено частково. Визнано недійсними у частині покупця: договір купівлі-продажу, укладений     04 червня 2008 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_5; договір купівлі-продажу, укладений 21 грудня 2011 року між ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_5; договір купівлі-продажу, укладений           07 березня 2013 року між ОСОБА_15, ОСОБА_16 та ОСОБА_5, визнано покупцем за вказаними договорами ОСОБА_7 Визнано за ОСОБА_7 право власності на гараж АДРЕСА_4 Визнано за ОСОБА_7 право власності на садовий будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою:                   АДРЕСА_5. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_7 та                         ОСОБА_8 відмовлено (а.с. 7-15). 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у складі колегії суддів: Луспеника Д. Д., Журавель В. І., Хопти С. Ф., Черненко В. А., Штелик С. П., від 16 грудня 2015 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області               від 19 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області           від 04 червня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 18-21).
04 січня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір про поділ майна між колишнім подружжям, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Шабадаш Л. С.        За умовами зазначеного договору сторони домовилися, що у порядку поділу спільного сумісного майна у приватну власність ОСОБА_5 переходить: автомобіль марки «Hyundai Accent RB», реєстраційний номер НОМЕР_1, квартира АДРЕСА_2, гараж АДРЕСА_4, садовий будинок АДРЕСА_5 (пункти 2.1-2.5.2 договору). Пунктами договору 2.6.1-2.6.2 сторони погодили, що у строк до 10 січня 2016 року ОСОБА_4 буде укладено договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_5 Відповідно до пункту 4 договору сторони також дійшли згоди, що всі майнові, фінансові зобов'язання і відповідальність за ними когось з подружжя перед третіми особами або сторонами, що виникли під час шлюбу, є особистими того з подружжя, на чиє ім'я вони оформлені. Згода на оформлення таких зобов'язань та відповідальність за них другого з подружжя не потрібна. Пунктом 3 договору сторони погодили, що у зв'язку із поділом майна у наведеному порядку ОСОБА_5 виплачує на користь        ОСОБА_4 грошову компенсацію у розмірі 356 967, 00 грн, що еквівалентно 13 700, 00 євро, під час підписання договору (а.с. 16-17). 
Факт отримання у повному обсязі грошової компенсації, обмовленої пунктом 3 договору про поділ майна між колишнім подружжям від 04 січня 2016 року, ОСОБА_4 підтвердив і не оспорює.
За результатами нового розгляду справи № 265/7173/14-ц рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області             від 29 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 11 жовтня 2016 року, ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог (а. с.22-24, 57).
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої             статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. 
Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно частини другої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
За правилами частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Згідно положень статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Положеннями частини першої статті 231 ЦК України визначено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Для застосування такої статті у правовідносинах обов'язковим є наявність зв'язку між фізичних чи психічним тиском та вчиненням правочину, а також спрямованість вказаного неправомірного впливу на сторону правочину з метою примусити її вчинити правочин. Фізичний чи психічний тиск полягає у вчиненні фізичних чи душевних страждань безпосередньо стороні правочину. 
Встановивши, що заявник мав можливість не укладати спірний правочин, був ознайомлений з його змістом до підписання, уточнював умови договору, вносив правки, отримав грошову суму на виконання умов договору, суди дійшли обґрунтованого висновку, що позивачем, у відповідності до положень статей 58, 60 ЦПК України, 2004 року, не доведено наявності підстав для визнання спірного правочину недійсним та таким, що був підписаний під впливом психічного тиску.
Посилання позивача на вчинення щодо нього психологічного тиску з боку батьків відповідача під час складання і підписання оспореного правочину, як встановлено судами попередніх інстанцій, не відповідають обставинам справи, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що на нього здійснювався психологічний тиск.  
Не можуть бути підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій доводи заявника про порушення норм законодавства про нотаріат, у зв'язку із тим, що сторони підписували оспорюваний договір окремо, а не в присутності одне одного, оскільки положення Закону України «Про нотаріат» не містять вимог щодо обов'язковості підписання договору сторонами одночасно, а повноваження щодо з'ясування намірів кожної з сторін, перевірки справжності підпису учасника правочину покладені на нотаріуса. Заявник не навів обґрунтування, яким чином внаслідок окремого підписання договору сторонами були порушені його права. 
З огляду на викладене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_4 позовних вимог.
Суд першої інстанції виконав вимоги статті 212 ЦПК України, 2004 року, щодо оцінки доказів і статті 213 ЦПК України, 2004 року, щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.
Апеляційний суд відповідно до вимог статті 303 ЦПК України, 2004 року, перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.
Доводи касаційної скарги та зміст оскаржених судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області          від 23 листопада 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді | Є. В. Синельников
| О. В. Білоконь
| С. Ф. Хопта