ПОСТАНОВА
Іменем України

25 жовтня 2018 року 
Київ

справа №800/22/17 (800/267/16)
адміністративне провадження №А/9901/47/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: головуючого судді Пасічник С.С., суддів Бившевої Л.І., Васильєвої І.А., Хохуляка В.В., Юрченко В.П.,

за участю секретаря судового засідання Лопушенко О.В.,

за участю представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, представників відповідача       Ліходій О.О., Цуцкірідзе І.Л.,

розглянувши заяву Вищої ради правосуддя про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 15 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Вищої ради юстиції про визнання незаконним і скасування рішення від 31 березня 2016 року "Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8,   ОСОБА_9 з посад суддів Апеляційного суду міста Києва за порушення присяги" (в частині), встановив:

І. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ ТА СТИСЛИЙ ВИКЛАД ДОВОДІВ ПОЗИВАЧА.

У травні 2016 року ОСОБА_5 звернулась до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з адміністративним позовом до Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ), в якому просила визнати незаконним і скасувати рішення ВРЮ від 31 березня 2016 року №709/0/15-16 "Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 з посад суддів Апеляційного суду м.Києва у зв'язку з порушенням присяги судді" (далі - Рішення) в частині звільнення з посади судді ОСОБА_5

Обґрунтовуючи позовні вимоги (з врахуванням додаткових письмових пояснень), ОСОБА_5 вказувала, що всупереч вимогам законодавства відповідач не постановив ухвалу про залишення без розгляду висновку Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції (далі - ТСК) від 10 червня 2015 року №57/02-15, оскільки підставою для винесення цього висновку стали заяви, подані особами, які не є суб'єктами звернення, визначеними у частині 2 статті 2 Закону України "Про відновлення довіри до судової влади" від 08 квітня 2014 року №1188-VII (далі - Закон №1188).

Відповідачем не вирішено питання про застосування строків, у межах яких суддю може бути притягнуто до відповідальності, чим, в свою чергу, порушено права позивача на справедливий та неупереджений розгляд дисциплінарної справи.

Разом з тим позивач під час прийняття судових рішень реалізувала свої дискреційні повноваження, за які згідно з нормами міжнародного та національного права її не може бути притягнуто до відповідальності, натомість ВРЮ перевищила свої повноваження та всупереч імперативним приписам чинного законодавства здійснила оцінку доказів у справах й переглянула прийняті позивачем судові рішення, що належить виключно до компетенції судів вищої інстанції, а не органів, що здійснюють дисциплінарне провадження.

Висновок відповідача про порушення ОСОБА_5 приписів частин 3 та 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) щодо права особи на свободу та особисту недоторканість є помилковим, оскільки первісні скарги на суддю, з яких розпочались її перевірки, подані заступником Генерального прокурора України та експертом Всеукраїнського благодійного фонду «Українська правнича фундація», хоча в рішеннях Європейського суду з прав людини неодноразово наголошувалось на тому, що з вимогою про порушення норм Конвенції можуть звертатись виключно «безпосередньо уражені», а не будь-які інші особи та органи.

ВРЮ не довела наявності всіх елементів такого складу проступку як порушення присяги судді, зокрема, умислу чи грубої недбалості позивача, не вказала, чому її дії не можуть бути кваліфіковані як дисциплінарний проступок або суддівська помилка, не дотрималась принципу індивідуальної юридичної відповідальності, оскільки з оспорюваного рішення не можна встановити, які дії чи вчинки саме ОСОБА_5 стали підставою для висновку про наявність ознак порушення нею присяги судді, що, в свою чергу, призвело до упередженого та необ'єктивного розгляду питання звільнення позивача з посади.

Закон №1188 не міг бути застосований до суддів апеляційного суду, оскільки у його статті 3 наведено вичерпний перелік випадків (юридичних фактів), за яких суддя суду загальної юрисдикції підлягав перевірці ТСК й прийняття рішення суддями апеляційної інстанції про залишення без змін ухвал слідчих суддів судів першої інстанції про обрання запобіжного заходу підозрюваним у вигляді тримання під вартою в цьому переліку відсутнє.

Прокурор, який є суб'єктом подання скарги до ТСК, представляв сторону обвинувачення у клопотаннях про обрання особам запобіжних заходів, судові рішення за розглядом яких були предметом перевірки у дисциплінарному провадженні, однак своїм процесуальним правом на оскарження в апеляційному порядку ухвал слідчих суддів не скористався, що свідчить про згоду сторони обвинувачення з такими судовими рішеннями та, як наслідок, із судовими рішеннями суду апеляційної інстанції, якими залишено без змін рішення слідчих суддів.

Крім того, відповідачем порушено строк оприлюднення прийнятого Рішення, чим, в свою чергу, порушено права позивача на отримання відомостей щодо себе та ефективну реалізацію судового захисту своїх трудових прав.

Враховуючи викладене, ОСОБА_5 вважала оскаржуване рішення ВРЮ незаконним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України і міжнародним стандартам щодо незалежності суддів.

ІІ. ДІЇ ТА РІШЕННЯ СУДІВ У СПРАВІ.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 10 червня 2016 року адміністративний позов задоволено: визнано незаконним та скасовано рішення Вищої ради юстиції від 31 березня 2016 року №709/0/15-16 у частині внесення подання про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Апеляційного суду міста Києва у зв'язку з порушенням присяги судді.

Вважаючи, що вказана постанова ухвалена судом з порушенням норм чинного законодавства, ВРЮ звернулась до Верховного Суду України з заявою про її перегляд й останній своєю постановою від 22 листопада 2016 року заяву ВРЮ задовольнив, постанову Вищого адміністративного суду України від 10 червня 2016 року скасував, а справу передав на новий судовий розгляд до цього ж суду.

При цьому, як зазначив Верховний Суд України, у разі незгоди і оскарження суддею до адміністративного суду рішення ВРЮ про внесення подання про звільнення його з посади суд повинен піддати оскаржене рішення зовнішньому судовому контролю, в рамках якого зобов'язаний перевірити, чи є рішення ВРЮ протиправним (незаконним) з тієї причини, що воно ухвалено органом, який за статусом і повноваженнями не має права його ухвалювати; або цим органом були перевищені встановлені законом повноваження; чи повноваження ним були здійснені у формі, яка не відповідає їх меті чи цілям, які переслідує закон; або що саме суперечить матеріальному праву в рішенні спеціального органу, що оскаржуються; рішення ВРЮ має оцінюватися в аспекті його обґрунтованості, безсторонності, розсудливості, своєчасності, пропорційності (чи не є воно свавільним), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Водночас ті питання, які вирішуються компетентним органом на стадіях дисциплінарного провадження про юридичну відповідальність суддів за порушення присяги, не мають розглядатись й вирішуватись.

Рішення ж суду, про перегляд якого подана заява, не містить у повній мірі мотивів заперечення та правових висновків, сформульованих за наслідками дослідження і юридичної оцінки згаданих вище питань, серед яких і такі обставини: які дії, вчинки чи проступки стали підставами для ухвалення спірного Рішення ВРЮ; чи була передбачена відповідальність судді за ці дії; чи немає обставин, що виключають її настання; чи законним і обґрунтованим є це рішення; чи співмірна (не є явно несправедливою або свавільною) міра відповідальності, якщо так, то які аргументи свідчать про це; чи не були порушені права судді, за яких рішення про його відповідальність за порушення присяги має викликати обґрунтовані сумніви в його законності, інші обставини, що стосуються предмета судового контролю.

Водночас Верховний Суд України дійшов висновку, що після набрання чинності Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI (далі - Закон №2453) в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIII (далі - Закон №192) уповноважений орган має вирішувати питання про притягнення судді до відповідальності за порушення присяги, в тому числі вчинені до набрання цим Законом чинності, протягом строку, встановленого частиною 4 статті 96 зазначеного Закону, тобто не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.

Крім того вказав, що наведене в пунктах 2, 3 частини 1 статті 3 Закону №1188 (в сукупності з положеннями статей 200, 201 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України)) нормативне регулювання не дає підстав вважати, що суддя загального суду, який на рівні апеляційного розгляду в складі колегії прийняв судове рішення про залишення без змін рішення суду першої інстанції про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не може бути суб'єктом юридичної відповідальності.

За результатами нового розгляду справи Вищий адміністративний суд України постановою від 15 травня 2017 року задовольнив адміністративний позов та визнав незаконним і скасував рішення Вищої ради юстиції від 31 березня 2016 року №709/0/15-16 "Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 з посад суддів Апеляційного суду м.Києва у зв'язку з порушенням присяги судді" у частині внесення подання про звільнення ОСОБА_5 з посади судді Апеляційного суду м.Києва у зв'язку з порушенням присяги судді.

IІІ. ЗМІСТ ЗАЯВИ ПРО ПЕРЕГЛЯД ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ НА НЕЇ.

Не погоджуючись із ухваленою Вищим адміністративним судом України постановою від 15 травня  2017 року, Вища рада правосуддя (далі - ВРП) звернулась до Верховного Суду України із заявою про її перегляд, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, що, в свою чергу, призвело до ухвалення незаконного судового рішення з питань, передбачених статтею 171-1 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), просила постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Так, обґрунтовуючи заяву, ВРП вказувала, що, приймаючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_5, Вищий адміністративний суд України залишив поза увагою положення пунктів 3 та 4 статті 5 Конвенції, частини 2 статті 29 Конституції України, статей 370, 404, 405, 422 КПК України, а також висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішеннях «Лабіта проти Італії» та «Харченко проти України», виходячи зі змісту яких питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно, воно має вирішуватись в кожній справі з урахуванням конкретних обставин та може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи; крім того суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, а за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов'язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

Відтак, Вищий адміністративний суд України не врахував, що суддями Апеляційного суду міста Києва (у тому числі й позивачем) залишено без змін ухвали слідчих суддів, якими запобіжні заходи підозрюваним обрані з істотним порушенням прав особи у кримінальному провадженні, без дотримання вимог Конвенції та врахування практики Європейського суду з прав людини; допущені ж суддями порушення закону свідчать про необ'єктивний розгляд справ, порочать звання судді, що є порушенням присяги і, як наслідок, підставою для внесення подання про звільнення суддів із займаних посад; натомість ВРЮ, розглядаючи дисциплінарну справу, діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також вжила всіх необхідних заходів для забезпечення дотримання процесуальних гарантій суддів, зокрема, на участь у розгляді дисциплінарної справи, висловлення доводів і міркувань, подання пояснень і документів на свій захист та за наслідками розгляду такої справи й з врахуванням всіх її обставин безсторонньо, добросовісно, розсудливо, з використанням повноважень, наданих для цієї мети, прийняла обґрунтоване рішення.

З огляду на характер вчинених ОСОБА_5 порушень, а також їх наслідки, врахувавши дані про особу судді (в тому числі щодо відсутності раніше накладених дисциплінарних стягнень та показники її роботи), ВРЮ прийшла до висновку, що застосування до неї відповідальності у виді звільнення з посади судді є пропорційним скоєному та виправданим з урахуванням часу, що минув з моменту прийняття нею рішень.

Крім того відповідачем не здійснювався перегляд судових рішень та їх оцінка на предмет правомірності, а надавалась оцінка саме діям судді при розгляді справ, зокрема, щодо дотримання вимог до об'єктивного, неупередженого та незалежного здійснення правосуддя.

Разом з тим в порушення вимог статті 159 КАС України висновки Вищого адміністративного суду України про повне та всебічне дослідження і врахування суддями апеляційного суду всіх обставин (щодо належної обґрунтованості клопотань слідчих, наявності в ухвалах правової кваліфікації порушень, звернення окремих підозрюваних на час розгляду апеляційних скарг зі скаргами про застосування до них насильства та проходження ними відповідного медичного обстеження), доказів та особистих даних підозрюваних (міцності їх соціальних зв'язків, відсутності судимостей, наявності постійних місць проживання, позитивних характеристик тощо) носять загальний характер, без конкретизації того, матеріали яких саме кримінальних проваджень (щодо кого з підозрюваних) не узгоджуються із встановленими ВРЮ та викладеними в оскаржуваному Рішенні обставинами.

Представник позивача в письмових запереченнях на заяву від 07 серпня 2018 року проти доводів та вимог останньої заперечив, вважаючи їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції, яке він просив залишити без змін - обґрунтованим та законним, посилаючись на ті ж доводи, якими обґрунтована позовна заява (щодо неналежності заяв, які стали підставою для проведення перевірки позивача; відсутності в Законі №1188 вказівки на можливість здійснення як такої перевірки суддів апеляційних судів у зв'язку із прийняттям ними судових рішень щодо залишення без змін ухвал слідчих суддів про обрання підозрюваним запобіжних заходів; неврахування відповідачем тієї обставини, що під час прийняття рішень позивач реалізувала свої дискреційні повноваження, за що її не може бути притягнуто до відповідальності, а ВРЮ не наділена законодавством правом на ревізування прийнятих суддями рішень; недотримання відповідачем принципу індивідуальної юридичної відповідальності й недоведення наявності у позивача умислу чи грубої недбалості, що є основним елементом для встановлення складу такого проступку як порушення присяги судді; порушення ВРЮ строку притягнення ОСОБА_5 до відповідальності).

Представник ВРП в засіданні суду підтримала доводи та вимоги заяви, надавши відповідні пояснення, просила постанову Вищого адміністративного суду України від 15 травня 2017 року скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Представники ж позивача в судовому засіданні проти доводів та вимог заяви заперечили, просили залишити її без задоволення, а прийняте Вищим адміністративним судом України рішення, яке вони вважають законним і обґрунтованим, - без змін.

ІV. КЛОПОТАННЯ СТОРІН ТА ІНШІ ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.

Ухвалою Верховного Суду України від 09 червня 2017 року відкрито провадження у справі та витребувано її з Вищого адміністративного суду України, а розпорядженням керівника апарату Верховного Суду України зазначена заява передана до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з посиланням на підпункт 1 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - Закон №2147-VIII).

Підпунктом 1 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України (в редакції, що набрала чинності 15 грудня 2017 року) встановлено, що заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України в адміністративних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

Частиною 1 статті 241 КАС України (в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року) передбачено, що справи розглядаються Верховним Судом України за правилами, встановленими главами 2 («Касаційне провадження») і 3 («Перегляд судових рішень Верховним Судом України») розділу IV цього Кодексу.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено колегію суддів для її розгляду у складі судді-доповідача (головуючого судді) Пасічник С.С., суддів Васильєвої І.А., Юрченко В.П.

Ухвалами Верховного Суду від 19 лютого 2018 року та від 06 березня 2018 року справу прийнято до свого провадження суддею Пасічник С.С. та здійснено її підготовку до розгляду, в межах якого ухвалено здійснювати розгляд справи колегією у складі п'яти суддів.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 березня 2018 року визначено колегію суддів для її розгляду у складі судді-доповідача (головуючого судді) Пасічник С.С., суддів Бившевої Л.І., Васильєвої І.А., Хохуляка В.В., Юрченко В.П.

Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2018 року розгляд справи призначено в судовому засіданні на 28 березня 2018 року й цього ж дня зупинено провадження у справі в зв'язку з поданням представником позивача заяв про відвід суддів, які Судом визнано необґрунтованими.

В подальшому після вирішення у встановленому частиною 4 статті 40 КАС України порядку заяв про відвід складу суду розгляд справи призначався на 07 червня 2018 року (судове засідання не відбулося в зв'язку з відсутністю з поважних причин одного із суддів колегії) та 21 червня 2018 року, а також в зв'язку із задоволенням відповідного клопотання представника ВРП - відкладався на 09 серпня 2018 року.

В засіданні суду оголошувались перерви з 09 серпня 2018 року до 30 серпня 2018 року та з 30 серпня 2018 року до 25 жовтня 2018 року.

V. ВСТАНОВЛЕНІ ВИЩИМ АДМІНІСТРАТИВНИМ СУДОМ УКРАЇНИ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

ОСОБА_5 рішенням Київської міської ради народних депутатів VII сесії XХI скликання від 12 грудня 1991 року №19 обрана народним суддею Дарницького районного народного суду міста Києва, а Постановою Верховної Ради України від 04 березня 1998 року №161/98-ВР обрана суддею Київського міського суду (в подальшому - Апеляційний суд міста Києва) безстроково.

Експерт Всеукраїнського благодійного фонду "Українська правнича фундація" Берко С.Т. та заступник Генерального прокурора України Шокін В.М. звернулись до ТСК із заявами від 13 жовтня 2014 року та від 10 грудня 2014 року відповідно про проведення спеціальної перевірки суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9 ОСОБА_5, ОСОБА_6 на підставі пункту 3 частини 1 статті 3 Закону №1188.

ТСК, провівши спеціальну перевірку суддів, за результатами останньої склала висновок від 10 червня 2015 року №57/02-15, яким ухвалила визнати в діях суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 порушення присяги судді, направити висновок та матеріали перевірки щодо вказаних суддів до ВРЮ для подальшого розгляду та прийняття рішення.

За пропозицією члена ВРЮ ОСОБА_14 (висновок від 06 жовтня 2015 року), якій відповідно до протоколу автоматизованого розподілу матеріалів було передано висновок ТСК з доданими до нього документами, ВРЮ ухвалою від 15 жовтня 2015 року №742/0/15-15 відкрила дисциплінарну справу стосовно суддів Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Дисциплінарна секція ВРЮ у висновку від 01 березня 2016 року рекомендувала ВРЮ прийняти рішення про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з посад суддів Апеляційного суду міста Києва за порушення присяги.

Розглянувши дисциплінарну справу за висновком ТСК від 10 червня 2015 року №57/02-15, ВРЮ 31 березня 2016 року прийняла рішення №709/0/15-16 "Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 з посад суддів Апеляційного суду міста Києва у зв'язку з порушенням присяги судді", відповідно до якого вирішила внести таке подання, зокрема, щодо ОСОБА_5

Приймаючи рішення від 31 березня 2016 року №709/0/15-16, ВРЮ враховувала наступне.

ОСОБА_5, будучи суддею Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів разом із суддями ОСОБА_7 і ОСОБА_6 брала участь у розгляді апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді Солом'янського районного суду міста Києва від 22 січня 2014 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_15 (справа №760/1318/14-к). Ця ухвала залишена без змін колегією суддів Апеляційного суду міста Києва ухвалою від 11 лютого 2014 року (справа №11-сс/796/192/2014). Колегія суддів під час апеляційного розгляду цієї справи не врахувала таких фактів: докази про підтвердження вини ОСОБА_15 не були надані слідчому судді; у протоколі затримання підозрюваний зазначив, що був побитий, після огляду медпрацівниками доставлений до лікарні, однак відповідно до частини четвертої статті 208 КПК України права йому не роз'яснювались; прокурором не доведено неможливість застосування інших запобіжних заходів. Вища рада юстиції також вказала, що у зв'язку з неврахуванням таких фактів колегія суддів безпідставно відмовила в задоволенні апеляційної скарги та залишила без змін ухвалу слідчого судді, чим порушила норми КПК України, тому така ухвала апеляційного суду є необґрунтованою та незаконною.

Також ОСОБА_5 брала участь у складі колегії суддів разом із суддями ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у розгляді апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді Солом'янського районного суду міста Києва від 23 січня 2014 року (справа №760/1375/14-к) про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_16 Ця ухвала залишена без змін колегією суддів Апеляційного суду міста Києва ухвалою від 07 лютого 2014 року (справа №11-сс/796/256/2014). Як зазначила ВРЮ в Рішенні, запобіжний захід стосовно ОСОБА_16 був застосований з такими порушеннями: докази отримані стороною обвинувачення з порушенням статей 86, 87, 177 КПК України; у матеріалах кримінального провадження не наведено належних доказів, які кваліфікують вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 Кримінального кодексу України (далі - КК України); слідчий суддя порушив вимоги частини другої статті 194 КПК України: не встановив, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази ті обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри, наявність підстав вважати, що існує хоча б один з ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, недоведення прокурором неможливості застосування інших запобіжних заходів; крім того, захисником підозрюваного надавались суду докази побиття ОСОБА_16 працівниками міліції під час його затримання, яким не було надано належної оцінки. У цьому Рішенні ВРЮ вказала, що у зв'язку із залишенням без змін ухвали слідчого судді та неврахуванням перерахованих порушень судді  Апеляційного міста Києва ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 істотно порушили норми кримінального процесуального законодавства.

За змістом Рішення ОСОБА_5 також брала участь у складі колегії суддів разом із суддями ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у розгляді апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 25 січня 2014 року про застосування до ОСОБА_17 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (справа №755/2432/14-к). Ця ухвала колегією суддів ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07 лютого 2014 року залишена без змін (справа №11-сс/796/269/2014). В оскаржуваному Рішенні ВРЮ зазначила,  що під час апеляційного розгляду цієї справи колегія суддів не врахувала, що слідчий суддя, обираючи запобіжний захід, не підтвердив відповідними доказами наявність обґрунтованої підозри; не навів мотивів та посилання на докази про існування хоча б одного з ризиків, передбачених статтею 177 КПК України; не надав належної оцінки тим обставинам, що допит підозрюваного здійснювався у нічний час; не застосував приписів статті 5 Конвенції та статті 29 Конституції України. Також ВРЮ вказала, що колегія суддів всупереч положенням статей 370, 409, 412 КПК України не скасувала ухвалу слідчого судді, яка постановлена з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

Як вказував відповідач, ОСОБА_5 брала участь у складі колегії суддів разом із суддями ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у розгляді апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді Солом'янського районного суду міста Києва від 23 січня 2014 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_18 (справа №760/1377/14-к). Ця ухвала залишена без змін колегією суддів Апеляційного суду міста Києва ухвалою від 11 лютого 2014 року (справа №11-сс/796/194/2014). ВРЮ в Рішенні від 31 березня 2016 року послалась на те, що колегія суддів під час апеляційного розгляду цієї справи не врахувала таких фактів: докази про підтвердження вини ОСОБА_18 не були надані слідчому судді; тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом; прокурором не доведено неможливість застосування інших запобіжних заходів. ВРЮ також вказала, що у зв'язку з неврахуванням таких фактів колегія суддів безпідставно відмовила в задоволенні апеляційної скарги та залишила без змін ухвалу слідчого судді, чим порушила вимоги статей 407, 409, 412 КПК України, тому така ухвала апеляційного суду є необґрунтованою та незаконною.

Також за висновками ВРЮ позивачем допущено порушення у складі колегії суддів разом із суддями ОСОБА_8 та ОСОБА_6 при розгляді апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 27 січня 2014 року (справа №752/1463/14-к) про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_19, яка залишена без змін колегією суддів Апеляційного суду міста Києва ухвалою від 11 лютого  2014 року (справа №11-сс/796/277/2014). ВРЮ в Рішенні зазначила, що запобіжний захід стосовно ОСОБА_19 застосований з такими порушеннями: докази були отримані стороною обвинувачення з порушенням статей 86, 87, 177 КПК України; у матеріалах кримінального провадження не наведено належних доказів, які кваліфікують вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 КК України; слідчий суддя порушив вимоги частини другої статті 194 КПК України: не встановив, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри, наявність підстав вважати, що існує хоча б один з ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, не застосування більш м'якого запобіжного заходу. У цьому Рішенні ВРЮ вказала, що у зв'язку із залишенням без змін ухвали слідчого судді та неврахуванням перерахованих порушень судді Апеляційного міста Києва ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 істотно порушили норми кримінального процесуального законодавства.

ОСОБА_5 також брала участь у складі колегії суддів разом із суддями ОСОБА_7 і ОСОБА_9 у розгляді апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 25 січня 2014 року про застосування до ОСОБА_20 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (справа №756/1183/14-к). Ця ухвала колегією суддів ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 лютого 2014 року залишена без змін (справа №11-сс/796/191/2014). Рішення ВРЮ від 31 березня 2016 року містить відомості про те, що під час апеляційного розгляду цієї справи колегія суддів не врахувала, що слідчий суддя, обираючи запобіжний захід, не підтвердив відповідними доказами наявність обґрунтованої підозри; не навів мотивів та посилань на докази про існування хоча б одного з ризиків, передбачених статтею 177 КПК України; не врахували те, що ухвалою слідчого судді Оболонського районного сулу міста Києва від 27 січня 2014 року обраний стосовно підозрюваного ОСОБА_20 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою змінено на домашній арешт. Також ВРЮ вказала, що колегія суддів всупереч положенням статей 370, 409, 412 КПК України не скасувала ухвалу слідчого судді, яка постановлена з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з висновками відповідача, ОСОБА_5 допустила порушення, коли брала участь у складі колегії суддів разом із суддями ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у розгляді апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 24 січня 2014 року (справа №752/1350/14-к) про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо  ОСОБА_21 Ця ухвала залишена без змін колегією суддів Апеляційного суду міста Києва ухвалою від 11 лютого 2014 року (справа №11-сс/796/193/2014). Висновки про допущені порушення колегією суддів ґрунтуються на тому, що запобіжний захід стосовно ОСОБА_21 був застосований з такими порушеннями: докази отримані стороною обвинувачення з порушенням статей 86, 87, 177 КПК України; у матеріалах кримінального провадження не наведено належних доказів, які кваліфікують вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 КК України; слідчий суддя порушив вимоги частини другої статті 194 КПК України: не встановив, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри, наявність підстав вважати, що існує хоча б один з ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, не застосування більш м'якого запобіжного заходу. Крім того, як сам підозрюваний так і його захисник, зазначали про те, що при затриманні ОСОБА_21 отримав удари по голові й тілу, внаслідок чого неодноразово втрачав свідомість, однак зазначеним обставинам ані слідчим суддею, ані суддями Апеляційного суду міста Києва не надано належної оцінки. У цьому рішенні ВРЮ вказала, що у зв'язку із залишенням без змін ухвали слідчого судді та неврахуванням перерахованих порушень судді  Апеляційного міста Києва ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 істотно порушили норми кримінального процесуального законодавства.

Також позивач брала участь у складі колегії суддів разом із суддями ОСОБА_7 і ОСОБА_6 у розгляді апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 24 січня 2014 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_22 (справа №754/1232/14-к). Ця ухвала залишена без змін колегією суддів Апеляційного суду міста Києва ухвалою від 07 лютого 2014 року (справа №11-сс/796/271/2014). Рішення ВРЮ містить відомості про те, що при постановленні ухвали колегія суддів не врахувала таких фактів: докази про підтвердження вини ОСОБА_22 не були надані слідчому судді; з протоколу допиту підозрюваного вбачається, що допит проводився у нічний час, що не допускається згідно з частиною четвертою статті 223 КПК України; невстановлення фактичного часу та місця затримання ОСОБА_22; тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом; недоведення прокурором неможливості застосування інших запобіжних заходів; незастосування приписів статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; незастосування статті 29 Конституції України. ВРЮ також вказала, що у зв'язку з неврахуванням таких фактів колегія суддів безпідставно відмовила в задоволенні апеляційної скарги та залишила без змін ухвалу слідчого судді, чим порушила вимоги статей 407, 409, 412 КПК України, тому така ухвала апеляційного суду є необґрунтованою та незаконною.

Таким чином, ВРЮ встановила, що, залишивши без змін ухвали слідчих суддів у вищевказаних справах, судді Апеляційного суду міста Києва не забезпечили повного і всебічного дослідження всіх обставин, постановили необґрунтовані судові рішення, що не відповідають нормам КПК України, Конвенції, а також практиці Європейського суду з прав людини та свідчать про порушення останніми присяги судді.

Так, як зазначив Вищий адміністративний суд України, на думку ВРЮ, суддями Апеляційного суду міста Києва, в тому числі ОСОБА_5, під час перегляду ухвал слідчих суддів про обрання запобіжних заходів не перевірено відповідність змісту клопотань вимогам статті 184 КПК України, не встановлено, чи доводять надані стороною обвинувачення докази наявність обґрунтованої підозри, як і не досліджено обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м'яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, чим порушено вимоги частини 1 статті 194 КПК України; крім того всупереч статті 178 КПК України не надано належної оцінки всім обставинам в їх сукупності, внаслідок чого зроблено висновки, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

У підсумку ВРЮ зробила висновок, що допущені суддею ОСОБА_5 порушення норм законодавства України порочать звання судді, викликають сумнів у її об'єктивності, безсторонності та неупередженості, свідчать про несумлінне виконання своїх службових обов'язків, принижують авторитет судової влади і є підставою для внесення подання про звільнення судді з посади за порушення присяги.

Разом з тим в своєму рішенні ВРЮ зазначила й про необґрунтованість висновку ТСК щодо наявності в діях суддів Апеляційного суду міста Києва (зокрема і ОСОБА_5) ознак порушення присяги при перегляді ухвал слідчих суддів щодо обрання запобіжних заходів підозрюваним ОСОБА_23 (справа №11-сс/796/270/2014), ОСОБА_24 (справа №11-сс/796/223/2014) та ОСОБА_25 (справа №11-сс/796/2206/2013).

VІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА.

Частина 2 статті 19 Конституції України:
- органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пункт 5 частини 5 статті 126 Конституції України (у редакції, чинній до 30 вересня 2016 року):
- суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі порушення суддею присяги.

Пункт 1 частини 1 статті 131 Конституції України:
- в Україні діє Вища рада юстиції, до відання якої належить внесення подання про призначення суддів на посади або про звільнення їх з посад.

Частина 2 статті 1 Закону України "Про Вищу раду юстиції" від 15 січня 1998 року №22/98-ВР (далі - Закон №22/98):
- Вища рада юстиції є колегіальним, постійно діючим, незалежним органом, відповідальним за формування незалежного високопрофесійного суддівського корпусу, здатного кваліфіковано, сумлінно та неупереджено здійснювати правосуддя на професійній основі, а також за прийняття рішень стосовно порушень суддями і прокурорами вимог щодо несумісності та у межах своєї компетенції про їх дисциплінарну відповідальність.

Пункт 2 частини 1 статті 27 Закону №22/98:
- Вища рада юстиції приймає такі акти - подання про звільнення суддів з посади.

Частина 4 статті 24 Закону №22/98:
- рішення приймається більшістю від конституційного складу Вищої ради юстиції, якщо інше не передбачено цим Законом. Рішення Вищої ради юстиції приймається у приміщенні (нарадчій кімнаті), бути присутніми у якому іншим особам, крім членів Вищої ради юстиції, забороняється. Рішення Вищої ради юстиції оголошується публічно, безпосередньо після його винесення та оприлюднюється на офіційному веб-сайті Вищої ради юстиції не пізніше ніж на наступний день із дня його прийняття.

Частина 1 статті 32 Закону №22/98:
- питання про звільнення судді з підстав, передбачених пунктами 4 - 6 частини 5 статті 126 Конституції України (порушення суддею вимог щодо несумісності, порушення суддею присяги, набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього), Вища рада юстиції розглядає після надання Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, іншим суб'єктом у випадках, визначених законом, відповідного висновку або за власною ініціативою.

Пункт 4 частини 4 статті 54 Закону №2453 (в редакції, чинній на час розгляду судом апеляційної інстанції, до складу якого входила і суддя ОСОБА_5, зазначених вище справ):
- суддя зобов'язаний додержуватися присяги судді.

Наведена норма закону також кореспондує із частиною 4 статті 55 Закону №2453 (в редакції Закону №192).

Частина 2 статті 32 Закону №22/98 (в редакції, чинній на час постановлення судом апеляційної інстанції, до складу якого входила і суддя ОСОБА_5, ухвал про залишення без змін ухвал слідчих суддів щодо обрання запобіжних заходів):
- порушенням суддею присяги є: вчинення ним дій, що порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів; недотримання суддею вимог та обмежень, встановлених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції"; умисне затягування суддею строків розгляду справи понад терміни, встановлені законом; порушення морально-етичних принципів поведінки судді.

11 квітня 2014 року набрав чинності Закон №1188, який згідно з його преамбулою визначає правові та організаційні засади проведення спеціальної перевірки суддів судів загальної юрисдикції як тимчасового посиленого заходу з використанням існуючих процедур розгляду питань про притягнення суддів судів загальної юрисдикції до дисциплінарної відповідальності і звільнення з посади у зв'язку з порушенням присяги з метою підвищення авторитету судової влади України та довіри громадян до судової гілки влади, відновлення законності і справедливості.

Стаття 1 Закону №1188:
- метою перевірки суддів є: 1) утвердження верховенства права в суспільстві та законності у діяльності судів; 2) відновлення довіри до судової влади в Україні; 3) з'ясування фактів, що свідчать про порушення суддями присяги, наявність підстав для притягнення суддів до дисциплінарної або кримінальної відповідальності; 4) утвердження в діяльності суддів принципів незалежності та неупередженості.

Пункт 3 частини 1 статті 3 Закону №1188:
- суддя суду загальної юрисдикції підлягає перевірці у разі прийняття ним одноособово або у колегії суддів рішень про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, залишення їх без змін, продовження строку тримання під вартою, обвинувальних вироків щодо осіб, які були учасниками масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом, у зв'язку з їх участю у таких акціях.

Частина 3 статті 4 Закону №1188:
- з метою реалізації цього Закону утворюється Тимчасова спеціальна комісія у складі 15 членів.

Частини 1, 2 статті 2 Закону №1188:
- перевірка суддів проводиться протягом одного року з дня формування складу Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції, що утворюється у порядку, визначеному статтею 4 цього Закону;
- заяви про проведення перевірки індивідуально визначеного судді (суддів) згідно із статтею 3 цього Закону подаються юридичними або фізичними особами у письмовій формі до Тимчасової спеціальної комісії протягом шести місяців з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення про її утворення та повинні містити відомості, визначені у цій нормі.

Частини 1, 2 статті 7 Закону №1188:
- за результатами перевірки суддів Тимчасова спеціальна комісія ухвалює висновок, який повинен бути обґрунтованим і який оприлюднюється на офіційному веб-сайті Вищої ради юстиції;
- висновок Тимчасової спеціальної комісії про порушення суддею присяги разом із матеріалами перевірки направляється Вищій раді юстиції для розгляду та прийняття нею рішення у строк не більше трьох місяців з дня надходження висновку у порядку, визначеному законом. Порушення даного строку Вищою радою юстиції не є підставою для припинення процедури перевірки судді. Суддя має право на оскарження рішення Вищої ради юстиції в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України;
- висновок Тимчасової спеціальної комісії про порушення суддею присяги є обов'язковим для розгляду Вищою радою юстиції.

Частина 2 статті 32 Закону №22/98 (в редакції Закону №192, чинного з 27 лютого 2015 року):
- провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.

Частина 4 статті 96 Закону №2453 (в редакції Закону №192):
- дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.

Частина 2 статті 96 Закону №2453:
- під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.

Частини 1, 2, 3 та 5 статті 116 Закону №2453:
- відповідно до пункту 5 частини 5 статті 126 Конституції України суддя звільняється з посади у зв'язку з порушенням ним присяги судді;
- факти, що свідчать про порушення суддею присяги, мають бути встановлені Вищою кваліфікаційною комісією суддів України або Вищою радою юстиції;
- звільнення судді з посади на підставі порушення ним присяги судді відбувається за поданням Вищої ради юстиції після розгляду цього питання на її засіданні відповідно до Закону України "Про Вищу раду юстиції";
- на підставі подання Вищої ради юстиції Верховна Рада України приймає постанову про звільнення судді з посади.

Стаття 2 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року):
- завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ;
- до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження;
- у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:  1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;  2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Стаття 159 КАС України:
- судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим;
- законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права;
- обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Стаття 138 КАС України:
- предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі;
- для встановлення обставин, зазначених у частині першій цієї статті, у судовому засіданні заслуховуються пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, досліджуються письмові та речові докази, у тому числі носії інформації із записаною на них інформацією, висновки експертів.

Пункт 3 частини 1 статті 163 КАС України:
- постанова складається з мотивувальної частини із зазначенням: встановлених судом обставин із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів; мотивів, з яких суд виходив при прийнятті постанови, і положення закону, яким він керувався.

VIІ. ОЦІНКА СУДУ.

Аналіз змісту вищенаведених законодавчих норм свідчить про те, що звільнення за порушення присяги є найсуворішою санкцією відповідальності судді, який вчинив діяння, несумісне з посадою, а тому рівень юридичних гарантій захисту прав зазначеної особи в процедурах вирішення питань застосування такої відповідальності має бути дуже високим аби не допустити порушення її прав, зокрема, й закріпленого статтею 43 Конституції України права на працю.

З іншого боку обов'язковість з'ясування всіх обставин скоєного суддею вчинку, який уповноваженим органом розцінюється саме як порушення присяги, покликана унеможливити уникнення відповідальності такої особи в разі безумовного доведення та встановлення вчинення нею такого порушення закону, яке порочить звання судді, викликає сумнів у його об'єктивності та неупередженості.

При цьому, з огляду на викладену Верховним Судом України в рішенні від 22 листопада 2016 року у даній справі позицію, в разі незгоди і оскарження суддею до адміністративного суду рішення ВРЮ про внесення подання про звільнення його з посади суд повинен піддати оскаржене рішення зовнішньому судовому контролю, однак ті питання, які вирішуються компетентним органом на стадіях дисциплінарного провадження про юридичну відповідальність суддів за порушення присяги, не мають розглядатись й вирішуватись.

Як вже вказувалось в цій постанові й встановлено судом першої інстанції, в оскаржуваному рішенні від 31 березня 2016 року №709/0/15-16 "Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9 з посад суддів Апеляційного суду м.Києва у зв'язку з порушенням присяги судді" підставою для звільнення ОСОБА_5 з посади судді Апеляційного суду міста Києва ВРЮ визначила наявність в її діях ознак порушення присяги при апеляційному перегляді ухвал слідчих суддів про обрання запобіжних заходів, які постановлялись в межах конкретних кримінальних проваджень й за наслідками розгляду відповідних клопотань працівників слідчих органів, погоджених з прокурорами прокуратур районів міста, та оцінки поданих на їх підтвердження доказів, наслідком якого було залишення таких ухвал без змін.

Задовольняючи позов, Вищий адміністративний суд України прийшов до висновку про недопущення колегіями суддів, до складу яких входила ОСОБА_5, будь-яких (істотних чи неістотних) порушень норм матеріального або процесуального закону під час перегляду ухвал слідчих суддів про обрання запобіжних заходів, виконання ними покладених чинним КПК України обов'язків, здійснення розгляду апеляційних скарг протягом встановленого законом строку та недопущення при розгляді порушень вимог щодо об'єктивності та неупередженості, й при цьому виходив з того, що під час перегляду в апеляційному порядку ухвал слідчих суддів про застосування запобіжних заходів з метою об'єктивного розгляду апеляційних скарг і перевірки законності та обґрунтованості цих рішень колегіями суддів, в яких брала участь ОСОБА_5, витребовувались матеріали кримінальних проваджень, зміст яких, в свою чергу, надав підстави для висновку про обґрунтованість підозри у вчиненні затриманими особами тяжких і особливо тяжких злочинів й правильність застосування до них запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (оскільки клопотання про застосування такого заходу містили всі необхідні та встановлені КПК України реквізити й були погоджені відповідними прокурорами районів міста Києва), забезпечувались прибуття підозрюваних до апеляційного суду або розгляд апеляційних скарг в режимі відеоконференцій із слідчих ізоляторів та ізоляторів тимчасового тримання, вид запобіжного заходу в кожному конкретному випадку визначався, виходячи із сукупності матеріалів справи, на підставі оцінки наданих доказів та в межах чинного законодавства й із застосуванням практики Європейського суду з прав людини як джерела права, а на час розгляду апеляційних скарг окремі підозрювані особи, до яких під час затримання було застосовано насильство, вже звернулися до відповідних органів зі скаргами та пройшли медичне обстеження; крім того відносно всіх підозрюваних були проведені необхідні дії, передбачені Конституцією України, КПК України, Законом №2453 та іншими нормативно-правовими актами; водночас як ухвали слідчих суддів, так і ухвали колегій Апеляційного суду міста Києва містили правову кваліфікацію вчинених порушень, тобто відомості про те, у вчиненні якого кримінального правопорушення підозрюється відповідна особа й у зв'язку з чим до неї застосовується запобіжний захід у вигляді отримання під вартою.

Разом з тим Верховний Суд зазначає, що матеріали кримінальних проваджень Вищим адміністративним судом України не витребовувались, а отже й не досліджувались.

До того ж такі висновки Вищого адміністративного суду України зводяться до загальних посилань та не містять чітких мотивів, за яких він не погоджується із визначеною ВРЮ кваліфікацією дій позивача за певними матеріалами кримінальних проваджень та їх конкретними обставинами.

Наведене в сукупності свідчить й про невиконання Вищим адміністративним судом України вимог Верховного Суду України, викладених останнім в постанові від 22 листопада 2016 року.

Враховуючи викладене, постанова Вищого адміністративного суду України від 15 травня 2017 року не ґрунтується на повному та всебічному з'ясуванні всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, та підлягає скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд, в зв'язку з чим заяву ВРП слід задовольнити частково.

Керуючись статтями 242, 243 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року), підпунктом 1 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII), Суд

П О С Т А Н О В И В:

Заяву Вищої ради правосуддя задовольнити частково.

Постанову Вищого адміністративного суду України від 15 травня 2017 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини 1 статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, яка була чинною до 15 грудня 2017 року).

Головуючий суддя                                                                                                   Пасічник С.С.

Судді:                                                                                                                           Бившева Л.І.

                                                                                                                                     Васильєва І.А.

                                                                                                                                     Хохуляк В.В.

                                                                                                                                     Юрченко В.П.