Постанова
Іменем України
 
26 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 759/328/17
провадження № 61-1264св17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., ПророкаВ. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач | - | ОСОБА_6,
відповідач | - | ОСОБА_7,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Святошинського районного суду м. Києва у складі судді Сенька М. Ф. від 12 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду                 м. Києва у складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Вербової І. М., Шахової О. В. від 06 грудня 2017 року та касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про припинення стягнення аліментів, звільнення від сплати аліментів, стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину,
 
Встановив:
 
У січні 2017 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про припинення стягнення аліментів, звільнення від сплати аліментів, стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2011 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 аліменти на утримання їх дочки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, в сумі 1 100,00 грн., щомісяця, починаючи                               з 01 листопада 2010 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Рішення набуло законної сили та звернуте до виконання. 
 
Між сторонами 31 серпня 2013 року укладено договір про участь у вихованні та утриманні дитини, з часу укладення договору дочка постійно проживає разом з ним і перебуває на його повному утриманні, а тому вважав, що підстав для подальшого стягнення з нього аліментів, заборгованості з аліментів не має, навпаки аліментні зобов'язання мають бути покладені на відповідача, і відповідач також має компенсувати йому половину витрат на навчання та утримання дитини в спеціальному навчальному закладі - Академії руського балету імені А. Я.Ваганової (м. Санкт-Петербург, Російська Федерація).
 
Таким чином, просив припинити стягнення аліментів за вказаним рішенням, звільнити його від сплати заборгованості з аліментів за період з 31 серпня 2013 року до дня постановлення рішення за позовом, а також стягнути з ОСОБА_6 на його користь аліментів на утримання дочки ОСОБА_8,  ІНФОРМАЦІЯ_1, в сумі 1 500,00 грн, щомісяця, починаючи з 13 грудня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття, а у випадку продовження навчання - до досягнення дитиною 23 років, та стягнути з ОСОБА_6 85 946,87 грн додаткових витрат на дитину. 
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києвавід 12 червня 2017 року              позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 66 010,00 грн додаткових витрат на дитину ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та 660,10 грн судового збору, а всього стягнуто 66 670,10 грн. В задоволенні решти вимог позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову мотивоване тим, що припинення права на аліменти на дитину, звільнення батьків від обов'язку утримувати дитину, звільнення від сплати заборгованості за аліментами не пов'язується обставинами про те, з ким із батьків дитина проживає і хто з них несе витрати на утримання дитини. Задовольняючи позов в частині стягнення додаткових витрат на дитину, суд виходив з доведеності таких витрат, оскільки відповідач надала згоду на навчання дитини.
 
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року              залишено без змін. 
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції на предмет доведеності та обґрунтованості позову є правильними, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_7 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
 
Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, ОСОБА_7 посилається на  порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, також зазначає, що судами взагалі не досліджувалися обставини, пов'язані з оплатою додаткових витрат на дитину.
 
У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду,                ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу апеляційного суду в частині відхилення його апеляційної скарги та направити справу на новий апеляційний розгляд. 
 
Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, ОСОБА_6 посилається на  порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та вказує на те, що не встановлено, з ким проживає дитина, крім того, безпідставно не враховано додаткові витрати на харчування та проживання дитини, що призвело до неправильного вирішення справи в частині відмови у задоволенні позовних вимог.
 
10 квітня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.
 
У запереченнях на касаційну скаргу, поданих у квітні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_7 просить відхилити касаційну скаргу               ОСОБА_6 та скасувати судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
У відзиві на касаційну скаргу, поданому у квітні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_6 просить відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_7
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.  
 
Касаційна скарга ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права. 
 
Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
 
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Судами установлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14 червня 2011 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 аліменти на утримання їх дочки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1 100,00 грн щомісяця починаючи з 01 листопада  2001 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, зазначеним рішенням встановлено, що ОСОБА_8 проживає та зареєстрована разом з матір'ю ОСОБА_7 
 
Рішення набрало законної сили та перебуває на виконанні в державній виконавчій службі. Відповідно до довідки державного виконавця у позивача існує заборгованість по сплаті аліментів на користь ОСОБА_7 на утримання дочки ОСОБА_8 
 
У частині першій статті 10 Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).
 
У частині першій статті 193 СК України визначено, що влаштування дитини до закладу охорони здоров'я, навчального або іншого закладу не припиняє стягнення аліментів на користь того з батьків, з ким до цього проживала дитина, якщо вони витрачаються за цільовим призначенням. 
 
Слід зазначити, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що аліменти на дитину витрачаються ОСОБА_7 не за призначенням.
 
Згідно з частиною другою статті 197 СК Україниза позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
 
Відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України(у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_6 посилався на те, що з 31 січня 2013 року відповідно до укладеного між сторонами договору про участь у вихованні та утриманні дитини, яким сторони домовилися про тимчасове місце проживання дитини за адресою: АДРЕСА_1, дочка проживає з ним та перебуває на його утриманні.
 
Однак судами установлено, що дочка сторін ОСОБА_8 з вересня                    2016 року навчається в спеціальному навчальному закладі - Академії руського балету імені А. Я. Ваганової у м. Санкт-Петербург, Російської Федерації, де і проживає у інтернаті при Академії, що є однією із умов договору на навчання. 
 
Таким чином, суди дійшли правильного висновку про те, що посилання позивача на те, що дочка проживає з ним та перебуває на його утриманні, у зв'язку із чим слід припинити стягнення з нього аліментів на утримання дочки, суперечить встановленим обставинам справи та вимогам закону. 
 
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
 
Частинами першою - третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
 
Положеннями статей 180, 183, 185 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов'язку, зокрема, утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185 СК України).
 
Згідно із частиною першою статті 185 СК Українитой з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). 
 
Установивши, що відповідно до пункту 3.1.1 договору про участь у вихованні та утриманні дитини, укладеного між сторонами 31 серпня                2013 року, ОСОБА_6 добровільно зобов'язався оплачувати освіту дитини в Україні або за її межами, за бажанням дитини, суди першої та апеляційної інстанцій без урахування вказаних положень договору безпідставно стягнули із відповідача додаткові витрати на утримання дитини.
 
Зважаючи на вищевикладене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, а тому оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у частині стягнення додаткових витрат.
 
Частинами першою, третьою статті 412 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухваленням нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини перша, друга статті 141 ЦПК України).
 
Таким чином, ураховуючи часткове задоволення касаційної скарги  ОСОБА_7, часткове скасування рішення суду першої та апеляційної інстанції та відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 щодо стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 додаткових витрат на дитину у розмірі 66 010, грн, із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 2 304,00 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 726,11 грн.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,
 
Постановив:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.
 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 про стягнення з ОСОБА_7 66 010,00 грн додаткових витрат на дитину ОСОБА_8 та в частині стягнення з ОСОБА_7 судового збору у розмірі 660,10 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення додаткових витрат на дитину відмовити.
 
В іншій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва                      від 12 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року залишити без змін.
 
Стягнути із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 2 304,00 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 726,11 грн.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                                      В. С. Висоцька 

                                                                                                                      А.О. Лесько

                                                                                                                      В.В. Пророк

                                                                                                                      В.М. Сімоненко

                                                                                                                      І.М. Фаловська