Постанова
Іменем України
19 вересня 2018 року
м. Київ
справа № 205/2146/16-ц
провадження № 61-34495св18
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В.О., Усика Г. І.,          
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5, яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 та малолітнього сина ОСОБА_7,
треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради з реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб, Управління-служба у справах дітей Ленінської районної у місті ради, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2017 року у складі судді Остапенко Н. Г. та ухвалу Апеляційного суду  Дніпропетровської області від 19 липня 2017 року у складі колегії суддів: Макарової М. О., Деркач Н. М., Петешенкової М. Ю.
ВСТАНОВИВ:
У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_10 та малолітнього сина ОСОБА_7, про позбавлення права користування житловим приміщенням у домоволодінні та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження домоволодінням шляхом зняття з реєстрації місця проживання, посилаючись на те, що їй на праві приватної власності належить домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договорів дарування від 01 вересня 2015 року та від 25 листопада 2015 року.
На час звернення до суду в домоволодінні зареєстровані та проживають: ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_9, ОСОБА_8 Відповідач проживала в зазначеному будинку і була зареєстрована з 25 листопада 1996 року за згодою ОСОБА_8 та ОСОБА_13
05 січня 2016 року при отриманні адресної карти в Управлінні Державної міграційної служби України у Ленінському районі м. Дніпропетровська було встановлено, що відповідач ОСОБА_5 без згоди позивача,                        22 жовтня 2015 року, зареєструвала в будинку свого малолітнього сина ОСОБА_7 та 16 листопада 2015 року зареєструвала свого неповнолітнього сина ОСОБА_6 
За попередніх власників ? 25 травня 2015 року відповідач ОСОБА_5 пояснила, що в зазначеному домоволодінні проживати більше ніколи не буде, оскільки разом з чоловіком закінчила ремонт у його будинку і своєю сім'єю  вони будуть проживати в ньому, однак адреси не повідомила.
Отже, 25 травня 2015 року відповідач ОСОБА_5 добровільно, разом зі своїми дітьми ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ,виселилися з домоволодіння АДРЕСА_1 та надалі в зазначеному домоволодінні разом з дітьми не проживала.
Членами сім'ї позивача відповідач та її діти ніколи не були, згоди на їх проживання та реєстрацію місця проживання вона не надавала.
На підставі зазначеного просила позбавити ОСОБА_5 та її неповнолітнього сина ОСОБА_6 та малолітнього сина ОСОБА_7 права користування житловим приміщенням у домоволодінні АДРЕСА_1, що є підставою для зняття їх з реєстрації місця проживання та усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном, а саме домоволодінням з боку відповідача та її дітей шляхом їх зняття з реєстрації місця проживання за зазначеною адресою.
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2017 року позов задоволено частково. Усунено ОСОБА_4 перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, а саме домоволодінням АДРЕСА_1 з боку ОСОБА_5, її неповнолітнього сина ОСОБА_6 та малолітнього сина ОСОБА_7, шляхом їх зняття з реєстрації місця проживання за адресою:                                     АДРЕСА_1. В іншій частині позову відмовлено.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з доведеності позовних вимог та їх обґрунтованості з урахуванням положень статей 156 ЖК Української РСР та статті 405 ЦК України. 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня             2017 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська                      від 25 січня 2017 року залишено без змін.
Залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що частиною четвертою статті 156 ЖК Української РСР передбачено збереження права користування житлом для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, за умови збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Права членів сім'ї власника будинку на користування цим будинком залежать від прав власника будинку, тобто є похідними, а тому припинення права власності особи на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. 
05 червня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2017 року та ухвалити нове рішення про відмову в позові ОСОБА_4
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального та процесуального права. Зокрема, судами неправильно застосовано до спірних правовідносин положення статті                156 ЖК Української РСР та статті 405 ЦК України, оскільки сторони є колишніми членами однієї сім'ї. До спірних правовідносин не може бути застосовано положення статті 405 ЦК України. Не встановивши дійсних обставин справи, суди першої та апеляційної інстанцій позбавили її єдиного постійного місця проживання без належного забезпечення іншим житлом. 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду розглядає справу в касаційному порядку в межах доводів касаційної скарги.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судом касаційної інстанції встановлено, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують з огляду на таке.
Судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що позивачу на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі договорів дарування від 01 вересня 2015 року та від 25 листопада 2015 року, згідно з якими ОСОБА_8 та ОСОБА_13 подарували позивачу належні їм по 1/2 частині вказаного домоволодіння, які їм належали на підставі свідоцтв про право на спадщину після смерті власника цього домоволодіння ОСОБА_14
Згідно з довідкою від 25 лютого 2016 року, виданої квартальним комітетом №34 Ленінського району м. Дніпро, та адресною картою, зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_1 значаться: ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_5- не проживає з 25 травня 2015 року, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_9, ОСОБА_7 ? не проживає з 25 травня 2015 року, ОСОБА_6 - не проживає з 25 травня                 2015 року.
Відповідач ОСОБА_5 проживала та була зареєстрована з                           25 листопада 1996 року у спірному домоволодінні, який належав її матері - ОСОБА_8 Вона проживала разом із своїми дітьми після їх народження у літній кухні цього домоволодіння. У травні 2015 року відповідач зі своїми дітьми добровільно виїхала на інше місце проживання за адресою: АДРЕСА_2, проте ключі від літньої кухні позивачу, як власнику спірного будинку, в добровільному порядку відмовляється передавати, що порушує право позивача  користування та розпорядження спірним домоволодінням. Крім того, відповідач не бере участі у сплаті комунальних платежів за користування будинком. 
За змістом положень частини першої статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК Українського РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
 
Відповідно до частини першої статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
 
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, за змістом якої  члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначаються власником.  
 
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з нимі ведуть з ним спільне господарство. 
 
За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони  постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
 
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не належать до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Враховуючи те, що відповідач була зареєстрована у спірному домоволодінні за згодою колишнього власника ОСОБА_8, відповідно її право на користування домоволодіння та її право на проживання у ньому  є похідним від права власності на це домоволодіння колишнього власника.
Перевіряючи доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходить з установлених судами обставин і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції, що право відповідача на користування житловим приміщенням припинилися з часу відчуження домоволодіння і зміни його власника з ОСОБА_8 на позивача ОСОБА_4, яка як власник домоволодіння на сьогодні не надавала свою згоду на проживання та реєстрацію місця проживання відповідача та її дітей у спірному домоволодінні.
У цьому випадку право користування житловим приміщенням для відповідача є похідним від права власності на вказане домоволодіння колишнього власника - ОСОБА_8, у зв'язку з чим наслідком припинення останньою права власності на спірне домоволодіння є втрата права на користування домоволодінням особами, які користувалися ним за її згодою.
Відповідний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України у справі №6-709 цс16 від 16 листопада 2016 року, згідно з яким відповідно до вимог статей 383, 405 ЦК України та статей 150,156 ЖК Української РСР правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно із частиною першою  статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Посилання в касаційній скарзі на ту обставину, що сторони є колишніми членами однієї сім'ї є безпідставними, доказами не підтверджено, судами такі обставини не встановлено. 
Посилання ОСОБА_5 у касаційній скарзі на те, що її позбавлено єдиного місця проживання без обґрунтування відповідних доводів та переконливих аргументів на спростування встановлених судами обставин  про її добровільний виїзд на інше місце проживання, суд касаційної інстанції до уваги не бере.
Згідно із статтею 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні повноваження встановлювати обставини справи і оцінювати докази.
З огляду на викладене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня              2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від                   19 липня 2017 року залишити без змін.
Постанова оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                          А. С. Олійник
                                                                                                                      В.О. Кузнєцов
                                                                                                                      Г.І. Усик