Постанова
Іменем України
 
12 вересня 2018 року
м. Київ
 
справа № 465/1120/15-ц
провадження № 61-33181св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач  - ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2,
відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_3,
третя особа -  Орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 25 липня 2017 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М., 
 
В С Т А Н О В И В :
 
У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки.   
 
Позовна заява мотивована тим, що 16 червня 2011 року між нею та  ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» був укладений кредитний договір. Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором в цей же день між нею та банком був укладений договір іпотеки, згідно з яким вона передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2. 
 
Позивач зазначає, що на момент укладення зазначеного іпотечного договору, вона та її неповнолітній син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживали у зазначених квартирах, хоча фактично і не були зареєстровані в них.
 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, просить визнати недійсним договір іпотеки від 16 червня 2011 року, укладений між нею та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». 
 
У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2., ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності.
 
Позов мотивовано тим, що відповідно до договору відступлення права вимоги, укладеного 30 травня 2014 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ КБ «Стандарт»,  договору комісії, укладеного 30 травня 2014 року між ПАТ КБ «Стандарт» та ТОВ «Фінансова компанія «Сіагал» та договору комісії, укладеного 30 травня 2014 року між ТОВ «Фінансова компанія «Сіагал» та ОСОБА_3., всі права  вимоги первісного кредитора за кредитним договором від 16 червня 2011 року перейшли до ОСОБА_3 Також первісним кредитором були відступлені та перейшли до ОСОБА_3 права вимоги за договором іпотеки від 16 червня 2011 року.
 
Позивач зазначає, що оскільки ОСОБА_1 не виконувала належним чином свої зобов'язання за кредитним договором, утворилась заборгованість  у сумі 7 544 704,10 грн.
 
Ураховуючи викладене ОСОБА_3, з урахуванням зменшених позовних вимог, просив в рахунок часткового погашення ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в сумі 4 463 701,16 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 шляхом визнання права власності та провести реєстрацію права власності за ОСОБА_3. відповідним органом державної реєстраційної служби.  
 
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 26 серпня 2015 року  у задоволенні позову ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2., відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відсутні підстави для визнання недійсним договору іпотеки, оскільки при його укладенні не були порушені права неповнолітнього ОСОБА_2. на користування спірними квартирами, які є предметом іпотеки, так як позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами факт постійного проживання ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина у зазначених квартирах. 
     
Задовольняючи позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із  того, що оскільки ОСОБА_1 належним чином не виконувала зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, та новий іпотекодержатель ОСОБА_3 неодноразово звертався з вимогами до ОСОБА_1 про погашення заборгованості, які залишились без виконання, наявні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності та проведення реєстрації права власності за останнім відповідним органом державної реєстраційної служби.
 
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 26 серпня 2015 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відступлення права ОСОБА_3. всіх вимог первісного кредитора за кредитним договором, а також відступлення до нового кредитора права за договором іпотеки здійснено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки положення статті 1045 ЦК України не передбачає фізичну особу на стороні кредитодавця в кредитних правовідносинах, а отже, ні фізична особа, ні юридична особа, якщо вона не є банком не можуть бути іпотекодержателями за договором іпотеки, який забезпечує виконання зобов'язання за кредитним договором. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2017 року касаційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Львівської області від 17 березня 2016 року в частині зустрічного позову ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності скасовано та справу в цій частині передано на новий апеляційний розгляд. В іншій частині рішення апеляційного суду не було предметом перегляду, оскільки не було оскаржено сторонами. 
 
Судове рішення касаційної інстанції мотивоване тим, що апеляційний суд у порушення вимог статей 212-214, 316 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи, не врахував, що відповідач за зустрічним позовом договір про відступлення права вимоги не оспорював та не встановив, що правомірність правочинів, на підставі яких до ОСОБА_3 перейшло право вимоги за кредитним та іпотечними договорами, у передбаченому законом порядку спростована, у зв'язку з чим дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3    
 
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 25 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення  Франківського районного суду м. Львова від 26 серпня 2015 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 16 червня 2011 року в сумі 3 858 402,79 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ОСОБА_3. права власності на квартиру АДРЕСА_1  та на квартиру АДРЕСА_2. В іншій частині позову ОСОБА_3 відмовлено. 
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, однак, визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, місцевий суд не врахував, що відповідно до частини першої статті 514 ЦК України до нового кредитора  переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже на момент переходу права вимоги від первісного кредитора за кредитним договором від 16 червня 2011 року до нового кредитора ОСОБА_3 перейшло право вимоги на стягнення заборгованості, яка виникла на день укладення цих договорів (30 травня 2014 року) та складає 3 858 402,79 грн, а не 4 463 701,16 грн, як зазначив місцевий суд. 
 
Крім того, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 про зобов'язання відповідного органу державної реєстраційної служби провести реєстрацію права власності на іпотечне майно та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині, апеляційний суд виходив із того, що відсутні підстави для їх задоволення, оскільки рішення судів про визнання права власності  на об'єкти нерухомості є правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться державна реєстрація прав власності на об'єкти  нерухомого майна.   
 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2., ІНФОРМАЦІЯ_1, просить скасувати судове рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд при розгляді справи не виконав вимоги частини четвертої статті 338 та статті 360-7 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи, а саме: не врахував правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 30 березня 2016 року               № 6-1851цс15; не перевірив правильність наданого позивачем розрахунку кредитної заборгованості, в рахунок якої позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки. 
 
Крім того, заявник посилається на помилковий висновок судів про те, що ОСОБА_3 є новим кредитором  за кредитним договором від 16 червня 2011 року на підставі договору комісії, оскільки ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відступив право вимоги ПАТ «Комерційний Банк «Стандарт», інших договорів відступлення прав вимоги за кредитним договором від 16 червня 2011 року ніхто не укладав. Також, оскільки ОСОБА_3 не є стороною в кредитних правовідносинах, то відповідно він і не може бути іпотекодержателем, так як іпотека є одним із видів забезпечення виконання зобов'язання та нерозривно пов'язана з основним зобов'язанням.      
 
Ухвалюючи рішення, апеляційний суд не звернув уваги на те, що кінцева дата повернення кредиту 16 березня 2028 року, а також на те, що позичальник повинен погашати кредит частинами щомісячно, в той час як ОСОБА_3 просив звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення всієї суми заборгованості за кредитним договором , однак не навів жодних підстав для цього, а суди не звернули на це уваги та не застосували положення статей 530, 592 ЦК України та статті 33 Закону України «Про іпотеку». 
 
Також апеляційний суд  не застосував до спірних правовідносин положення частини другої статті 21 Закону України «Про споживче кредитування», якою передбачено, що у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов'язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати  подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 % суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф,пеня), нарахована за порушення зобов'язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. В той час рішенням апеляційного суду визначено суму пені у розмірі, який становить 116 % від суми кредиту, що суперечить вищевказаним вимогам закону. 
 
12 вересня 2017 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
31 травня 2018 року справу № 465/1120/15-ц за позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2., ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття права власності, передано до Верховного Суду.
 
Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзивів (заперечень) на касаційну скаргу не надходило. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2018 року вищевказану справу призначено до судового розгляду.  
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.
 
Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
  
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що 16 червня 2011 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з яким остання отримала кредит під заставу нерухомості на споживчі цілі в сумі 1 598 588,26 грн на термін 201 місяців до 16 березня 2028 року. Розмір процентної ставки за користування кредитними коштами складає 11,8 % річних.
 
З метою забезпечення кредитних зобов'язань за кредитним договором від 16 червня 2011 року того ж дня між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, згідно з яким остання передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 79,8 кв. м та квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 106,7 кв.м.
 
Відповідно до договору відступлення права вимоги, укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (первісний кредитор) та ПАТ Комерційний банк «Стандарт» 30 травня 2014 року, договору комісії, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Сіагал» та ПАТ Комерційний банк «Стандарт» 30 травня 2014 року та договору комісії укладеного між ТзОВ «Фінансова компанія «Сіагал» та ОСОБА_3. (новий кредитор) 30 травня 2014 року, всі права вимоги первісного кредитора за кредитним договором від 16 червня 2011 року перейшли до ОСОБА_3
 
Також первісним кредитором були відступлені та перейшли до нового кредитора права за договором іпотеки від 16 червня 2011 року відповідно до договорів про відступлення права вимоги та комісії за договором іпотеки.  
 
Відомості про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 16 червня 2011 року та про іпотекодержателя ОСОБА_3 внесено у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки 30  травня 2014 року.
 
Згідно розрахунку, наведеного в заяві ОСОБА_3, у зв'язку з неналежним виконанням умов договору ОСОБА_1 у неї утворилася заборгованість у сумі 4 463 701,16 грн.
 
Тому ОСОБА_3, як новий кредитор за кредитним та іпотечним договорами від 16 червня 2011 року, просив в рахунок погашення вищевказаної заборгованості, звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом  визнання за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2, які передані в іпотеку.
 
 Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
 
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.
 
Відповідно до пункту 6.1 договору іпотеки, укладеного 16 червня 2011 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а в разі їх невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, зокрема, у разі повного або часткового невиконання або неналежного виконання всіх або окремих зобов'язань, що забезпечені іпотекою згідно зі статтею 2 цього договору, та в інших випадках, передбачених кредитним договором. 
 
Пунктом 6.3 вказаного договору передбачено, що за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду про звернення стягнення у встановленому законодавством порядку або про набуття у власність предмета іпотеки (пункт 6.3.1); у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса (пункт 6.3.2); згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, викладеним у пунктах 6.4 та 6.5 цього договору (пункт 6.3.3); інші способи, що не суперечать законодавству України на момент звернення стягнення.
 
Тобто в пункті 6. 3 договору іпотеки передбачені способи звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя.
 
В той же час, в іпотечному договорі міститься застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов'язань.
 
Зокрема, у пункті 6.4 договору іпотеки зазначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватись у позасудовому порядку, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в порядку, встановленому статтею 37 Закону «Про іпотеку». Іпотекодержатель зобов'язаний не менш ніж за 30 календарних днів до прийняття предмету іпотеки у власність письмово повідомити іпотекодавця про своє рішення. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження в договорі, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.
 
Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.
 
Отже висновок апеляційного суду про те, що умовами договору іпотеки передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки за рішенням суду (пункт 6.3.1) є помилковим, так як вказаним пунктом передбачено, що за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду про звернення стягнення у встановленому законодавством порядку або про набуття у власність предмета іпотеки. 
 
Тобто в цьому пункті договору іпотеки вживається сполучник або, який означає, що з ряду перелічуваних способів звернення можливий тільки один, або за рішенням суду про звернення стягнення у встановленому законодавством порядку, або про набуття у власність предмета іпотеки. 
 
У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
 
Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню. 
 
У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
 
Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
 
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.
 
Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.
 
Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.
 
Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).
 
Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
 
Отже, аналізуючи положення вищевказаних вимог закону, слід дійти висновку про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.
 
Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. 
 
З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем. 
 
Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року                      № 14-38цс18.
 
Отже апеляційний суд, у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року, не звернув увагу на те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, а також на те, що застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог. 
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню в частині вирішення позову за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2., ІНФОРМАЦІЯ_1, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Крім того, підлягає скасуванню і рішення місцевого суду перевірку якого здійснював апеляційний суд, оскільки воно ухвалено без урахування вищевказаних обставин, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.  
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Судові рішення першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення первісного позову сторонами не оскаржувались, тому не можуть бути предметом перегляду у суді касаційної інстанції. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 задовольнити.
 
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 26 серпня 2015 року  та рішення Апеляційного суду Львівської області від 25 липня 2017 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - Орган опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. А. Стрільчук
 
Судді:                                                                                                 В. О. Кузнєцов
 
                                                                                                            А. С. Олійник 
 
                                                                                                            С. О. Погрібний
 
                                                                                                            Г. І. Усик