Постанова
іменем України 
17 жовтня 2018 року
м. Київ
справа № 428/6916/14-к
провадження № 51-3927км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,  
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового
засідання                             ОСОБА_4 ,
прокурора                           ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , на вироки Сєверодонецького міського суду Луганської області від 5 грудня 2016 року та Апеляційного суду Луганської області від 6 квітня 2017 року за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Табаївки Куп`янського району Харківської області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимостей не має,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені 
судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком районного суду ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 260 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі статей 75, 76 КК його звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік і покладено на нього певні обов`язки. 
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення за таких обставин. На початку квітня 2014 року (більш точної дати з`ясувати неможливо) особа, провадження щодо якої виділено в окреме провадження, маючи намір відкрито протистояти державній владі України, за попередньою змовою з іншими особами, провадження щодо яких виділено в окреме провадження, створили на території Луганської області не передбачене законами України збройне воєнізоване формування «Армія Юго-Востока» з метою вчинення тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, а саме: заволодіння окремими територіями та їх утримання, захоплення адміністративних будівель, заволодіння автотранспортом, скоєння розбійних нападів, депортації населення з регіону перебування цього збройного формування, знищення живої сили супротивника та його матеріальних коштів з використанням вогнепальної зброї, вибухових речовин та іншої зброї, блокування доріг та інших транспортних комунікації тощо.
З початку створення не передбаченого законами України збройного воєнізованого формування «Армія Юго-Востока» особи, провадження щодо яких виділено в окреме провадження, у підконтрольних їм містах Луганської області почали проводити роботу, пов`язану з набором добового складу цього формування, проводити навчально-тренувальну підготовку з особовим складом і визначати функції та дії кожної особи, яка входила до зазначеного формування з метою реалізації його цілей.
У квітні 2014 року (точного часу та дати не встановлено) до такого збройного формування, що діяло на території м. Сєверодонецька Луганської області та контролювалося особою, провадження щодо якої виділено в окреме провадження, добровільно увійшов ОСОБА_7 , який мав умисел брати активну участь у його діяльності, при цьому розуміючи, що вона спрямована на скоєння тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень.
Вступивши в зазначене збройне формування, ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом, розуміючи незаконність діяльності формування, став брати активну участь у ньому, зокрема виконував вказівки вищих за рангом осіб.
З квітня 2014 року та до моменту затримання ОСОБА_7 , діючи в складі збройного формування, керуючись прямим умислом, маючи при собі вогнепальну зброю, без відповідних повноважень проводив допити осіб, доставлених до штабу збройного формування у м. Сєверодонецьку Луганської області.
Вироком апеляційного суду задоволено апеляційну скаргу прокурора, скасовано вирок районного суду в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 260 КК та постановлено новий вирок, за яким засудженого визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без конфіскації майна. На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано  ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 10 до 22 серпня 2014 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. В решті вирок районного суду залишено без зміни. 
Згідно з вироком апеляційного суду  ОСОБА_7 визнано винним в участі в діяльності не передбаченого законами України збройного формування.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати судові рішення щодо  ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вказує на те, що у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 була відсутня група прокурорів, а саме процесуальні керівники, також відсутні дані про проведення досудового розслідування слідчою групою, оскільки немає відповідної постанови. Зазначає, що слідчі дії у кримінальному провадженні проведено особами, котрі не мали на це повноважень, в матеріалах провадження відсутній перелік матеріалів, виділених з матеріалів досудового розслідування, та крім того, ці матеріали не відкривались стороні захисту. Суд апеляційної інстанції, не дослідивши докази, дав їм іншу оцінку ніж та, яку дав суд першої інстанції, та безпідставно постановив новий вирок. На думку захисника, в діях ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 260 КК, проте суди безпідставно не закрили кримінальне провадження, а тому вказані рішення підлягають скасуванню. 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор вважав касаційну скаргу необґрунтованою і просив залишити її без задоволення.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
З урахуванням вищезазначених вимог закону Суд, вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, виходить із установлених фактичних обставин, викладених у цих судових рішеннях.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, судом першої інстанції дії  ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 1 ст. 260 КК як участь у діяльності не передбаченого законами України воєнізованого формування. 
Своє рішення суд обґрунтував зібраними у кримінальному провадженні й безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами. При цьому суд виключив з обвинувачення ОСОБА_7 таку кваліфікуючу ознаку, як участь у незаконному збройному формуванні, оскільки стороною обвинувачення не було надано доказів, що вищезгадане формування мало на озброєнні придатну для використання вогнепальну, вибухову чи іншу зброю, а також надані суду пояснення свідків щодо створення та дії такого формування не підтверджували викладених в обвинувальному акті обставин і за своєю суттю є припущеннями, що ґрунтуються на чутках та їх суб`єктивній оцінці подій.
Не погоджуючись із постановленим вироком, прокурор звернувся з апеляційною скаргою.  
Переглядаючи кримінальне провадження відповідно до вимог ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про неправильність кваліфікації дій засудженого за ч. 1 ст. 260 КК, скасував вирок у цій частині й ухвалив новий вирок, яким визнав  ОСОБА_7  винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК.
У результаті касаційного перегляду кримінального провадження було встановлено, що висновок апеляційного суду про винуватість  ОСОБА_7  в участі у діяльності не передбаченого законами України збройного формування, підтверджується наявними у кримінальному провадженні доказами. 
Зокрема апеляційний суд дійшов такого висновку на підставі аналізу:
- показань свідка ОСОБА_8 , який пояснив, що був знайомий з ОСОБА_7 , оскільки останній працював у нього юристом. 23 травня 2014 року до його офісу забігли люди у камуфльованому одязі з автоматичною зброєю, схопили та відвезли його до будинку Державного інституту азотної промисловості (далі – ДІАП), де, як йому було відомо, був розташований штаб «Армії Юго-Востока». Там серед багатьох людей в камуфльованому одязі та зі зброєю він впізнав ОСОБА_7 , який був так само одягнутий та з автоматом «Калашнікова», і вільно пересувався по будинку та спілкувався з іншими озброєними людьми. Свідок переконаний, що ОСОБА_7 входив до складу озброєного формування;
- показань свідка ОСОБА_9 , який пояснив, що був допитаний засудженим, після того як у 2014 році його затримали «ополченці», які в той час діяли у м. Сєверодонецьку, та відвезли до будинку ДІАП. ОСОБА_7 був у камуфльованому одязі і всі його називали « ОСОБА_10 », а під час допиту свідку стало відомо, що ОСОБА_7 є колишнім слідчим.
- показань свідка ОСОБА_11 , яка пояснила суду, що 13 червня 2014 року її з чоловіком затримали озброєні люди на блокпості та привезли до приміщення ДІАП. Коли вона відмовилась йти додому без чоловіка, її попросили зачекати та повідомили, що з нею буде говорити слідчий. Потім прийшов чоловік, який представився ОСОБА_12 та запитував про те, що трапилось. Особи, які її затримали, сказали, що ОСОБА_7 є слідчим. Після бесіди засуджений повернув їй телефон і гроші. 
-  фактичних даних протоколів впізнання за фотознімками від 10 серпня 2014 року, відповідно до яких свідок ОСОБА_8 упізнав ОСОБА_7 , оскільки бачив у будинку ДІАП, коли засуджений вітався з іншими присутніми особами. Свідок ОСОБА_13 пояснив, що впізнаний на фотознімку ОСОБА_7 був у будинку ДІАП та керував ополченцями.
Суд апеляційної інстанції також зазначив, що показання свідків, на які у вироку послався суд, прямо та безпосередньо вказують на те, що ОСОБА_7 вчинив дії, які підтверджують його участь у діяльності не передбаченого законами України збройного формування. Обґрунтовуючи своє рішення, суд послався на показання свідка ОСОБА_8 , який пояснив, що, перебуваючи в приміщенні ДІАП протягом 6 годин, він бачив засудженого у камуфляжній формі та зі зброєю. А свідки ОСОБА_11 і ОСОБА_9 підтвердили, що бачили як ОСОБА_7 в будинку ДІАП вільно спілкувався з озброєними людьми та з затриманими особами, а також допитував останніх.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що твердження місцевого суду про те, що підлягає виключенню з обвинувачення існування не передбаченого законами України збройного формування «Армия Юго-Востока», є необґрунтованими. Зокрема,  допитані свідки, матеріали кримінального провадження, а також сам ОСОБА_7 підтвердили той факт, що до взяття під контроль державними органами влади України у 2014 році м. Сєверодонецьк контролювався незаконними озброєними формуваннями, які при звільненні міста чинили озброєний опір Українській армії. 
Враховуючи наведене та встановлені місцевим судом фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 260 КК.
З такими висновками погоджується й суд касаційної інстанції та вважає вирок апеляційного суду законним, обґрунтованим та належним чином мотивованим.
Викладені у вироку суду першої інстанції докази є достатніми для доведення «поза розумним сумнівом» винуватості ОСОБА_7 саме у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК. Натомість судом першої інстанції було зроблено не правильний висновок щодо правової кваліфікації встановлених обставин справи.
Наявність підстав для зміни вироку або ухвалення апеляційним судом нового вироку не зобов`язує суд досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. В ч. 2 ст. 23 КПК зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але у разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а апеляційний суд погодився з ними, то йому немає потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції. 
Таким чином, апеляційний суд виходив із доказів, досліджених місцевим судом, у зв`язку з чим повторне дослідження вже встановлених обставин не було потрібно.  Тобто апеляційний суд в даному конкретному випадку не порушив принципу безпосередності дослідження доказів, дійшовши  висновку про перекваліфікацію дій засудженого, тому доводи захисника в цій частині є безпідставними.
Крім того, в засіданні суду касаційної інстанції прокурор надав постанову заступника прокурора Луганської області від 25 вересня 2014 року, відповідно до якої з метою забезпечення нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням,  а також забезпечення виконання інших повноважень прокурора у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014130000000220, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК, визначено групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження, передбачені ст. 36 КПК.
З огляду на викладене доводи захисника про те, що у кримінальному провадженні була відсутня група прокурорів, а саме процесуальні керівники тощо, є необґрунтованими. 
Також, як убачається з протоколу доступу до матеріалів досудового розслідування та ознайомлення з ними від 4 листопада 2014 року, слідчим з дотриманням вимог статей 103, 104, 290 КПК було надано підозрюваному ОСОБА_7 доступ до таких матеріалів, про що свідчать підписи останнього та його захисника ОСОБА_14 . Крім того, згідно з розпискою від 4 листопада 2014 року ОСОБА_7 було вручено копії обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування, відтак, доводи касаційної скарги в цій частині є надуманими та спростовуються матеріалами справи. 
Призначене засудженому покарання, на думку Суду, є справедливим, відповідає його меті й загальним засадам, визначеним у статтях 50, 65 КК. Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, про що йдеться в касаційній скарзі захисника, судом не встановлено, а тому підстави для її задоволення відсутні.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Сєверодонецького міського суду Луганської області від 5 грудня 2016 року та вирок Апеляційного суду Луганської області від 6 квітня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                                  ОСОБА_2                                       ОСОБА_3