Постанова
Іменем України                     
 
03 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 336/7453/16-ц
 
провадження № 61-24880св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - Міністерство оборони України,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2017 року                    у складі судді Зарютіна П. В. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 05 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Кухаря С. В.,           Спас О. В., Полякова О. З.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерство оборони України про відшкодування моральної шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що він проходив військову службу на території Демократичної Республіки Афганістан у період з 31 березня                      по 21 червня 1988 року. Унаслідок виконання ним військових службових обов'язків за час перебування в Афганістані є множинні вогнепальні осколкові поранення, чисельні травми та захворювання, які турбують його і по сьогоднішній день. Вказував, що він змушений тривалий час знаходитись на лікарняному, проходити медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, оскільки отримав чисельні поранення та захворювання, основним з яких є контузія головного мозку, у зв'язку із якою 19 травня 2016 року йому було встановлено 2 групу інвалідності. 
Посилався на щоденні головні болі, які підсилюються при фізичному навантаженні, на те, що в нього часто виникає запаморочення, похитування при ходінні, погіршення пам'яті, зниження слуху, працездатності, порушення сну тощо, що завдає йому великих моральних страждань.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Міністерства оборони України на свою користь моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня                2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 40 000 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності, що є наслідком поранень і захворювань, які він отримав під час проходження військової служби. Керуючись статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтями 23, 170, 1167 ЦК України, суд дійшов висновку, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яку повинно відшкодувати Міністерство оборони України, як уповноважений орган державного управління, оскільки статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
 
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 05 квітня 2017 року апеляційну скаргу Міністерства оборони України відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2017 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи та законно задовольнив позов, оскільки встановлення позивачеві другої групи інвалідності є наслідком захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби. При цьому, враховуючи тяжкість вимушених змін в житті ОСОБА_1, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду щодо розміру стягнутого відшкодування моральної шкоди.
Також апеляційний суд вважав правильним те, що моральну шкоду позивачу повинно відшкодувати саме Міністерство оборони України, як уповноважений орган державного управління.
 
У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Міністерство оборони України просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно стягнули з Міністерства оборони України моральну шкоду на користь позивача, оскільки законодавством України військовослужбовцям надаються пільги, гарантії та компенсації, у тому числі й моральної шкоди, тобто така шкода врахована чинним законодавством, тому не має підстав для її стягнення у загальному порядку.
Посилається, що позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди саме Міністерством оборони України, оскільки ним були отримані поранення під час бойових дій та проходження військової служби на території Демократичної Республіки Афганістан у 1988 році, а Міністерство оборони України жодного відношення до вказаних бойових дій немає.
 
Відзив на касаційну скаргу позивач до суду не подав.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.
 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 у період з 31 березня 1988 року по 21 червня 1988 року проходив військову службу у Демократичній Республіці Афганістан у складі діючої армії в період бойових дій.
 
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що наслідками виконання позивачем військових службових обов'язків за час перебування у Афганістані є множинні вогнепальні осколкові поранення, чисельні травми та захворювання, яку турбують його і по сьогоднішній день. Перебування на стаціонарному лікуванні призводило до нетривалого позитивного покращення та в подальшому стан здоров'я позивача не покращувався, внаслідок травм отриманих під час проходження військової служби він тривалий час вимушений знаходитись на лікарняному, проходити медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, оскільки він отримав чисельні поранення та захворювання, основним з яких є контузія головного мозку, саме наслідком цього ушкодження є встановлення йому 2 групи інвалідності 19 травня 2016 року. За таких обставин, керуючись статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтями 23, 170, 1167 ЦК України, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, яку повинно відшкодувати Міністерство оборони України, як уповноважений орган державного управління, оскільки статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
 
Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна.
 
Згідно з положенням частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини 
 
У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. 
При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з'ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.
 
Отже, наявність шкоди ще не породжує обов'язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності.
 
Відповідно до статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.
 
Положеннями статті 11 вказаного Закону України встановлено, що військовослужбовці, військовозобов'язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров'я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.
Порядок забезпечення путівками для санітарно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовці, звільнені з військової служби унаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров'я в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореннями відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами. 
 
Встановивши, що ОСОБА_1 отримав поранення, яке стало підставою для встановлення йому 2 групи інвалідності, під час проходження військової служби у 1988 році у Демократичній Республіці Афганістан, де велися бойові дії, суди не врахували, що стаття 17 Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не поширюється на ці правовідносини.
На позивача поширюються положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» відповідно до статті 4 якого ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
 
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. 
 
Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.
 
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).
 
Згідно з пунктами 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію у часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року №1рп/99 за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта у часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили у часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це у законі або іншому нормативно-правовому акті.
 
Оскільки ОСОБА_1 заявляв про відшкодування моральної шкоди у зв'язку із травмою, отриманою під час проходження військової служби у 1988 році, тобто не у Збройних Силах України, які знаходять у підпорядкуванні Міністерства оборони України (стаття 3 Закону України «Про Збройні Сили України»), а спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, то відсутні підстави для покладення обов'язку про відшкодування моральної шкоди саме на Міністерство оборони України, яке було утворено після отримання позивачем поранень.
 
Ураховуючи викладене, суди у порушення вимог статей 212-214, 303,                315 ЦПК України 2004 року не звернули увагу на те, коли саме у              ОСОБА_1 виникло право на відшкодування моральної шкоди та чи повинно відповідати за цю шкоду Міністерство оборони України, неправильно визначилися із правовідносинами, що склалися та законом, який підлягає застосуванню до них, що призвело до помилкового задоволення позову ОСОБА_1
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Разом з тим ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору за пунктами 9 та 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судових збір».
 
Відповідно до частини сьомої статті 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня                 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 05 квітня 2017 року скасувати.
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди відмовити. 
 
Судові витрати, понесені Міністерством оборони України за подання апеляційної скарги у розмірі 606 (шістсот шість) грн 32 (тридцять дві) коп. та касаційної скарги у розмірі 661 (шістсот шістдесят одна) грн 44 (сорок чотири) коп., компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Є.В. Синельников
 
С. Ф.Хопта
 
                                                                                                            Ю.В. Черняк