Постанова
Іменем України
 
24 жовтня 2018 року
м. Київ
 
справа № 522/16425/15-ц
провадження № 61-7813св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду              м. Одеси в складі судді Свяченої Ю. Б. від 12 липня 2017 року та ухвалу  апеляційного суду Одеської області в складі суддів: Кононенко Н. А.,           Сегеди С. М., Цюри Т. В., від 19 жовтня 2017 року, 
 
В С Т А Н О В И В :
 
У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, який в подальшому було уточнено, до ОСОБА_2, ОСОБА_3,           ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння. 
 
Посилаючись на порушенням відповідачами його майнових прав на приміщення, площею 5,2 кв.м, яка, як указано позивачем, було частиною квартири АДРЕСА_5 позивач просив суд визнати окремо розташоване на рівні 1-го поверху нежитлової будівлі по АДРЕСА_6 приміщення, яке зазначене у технічному паспорті ОСОБА_2 від 08 серпня 2013 року як частина будинку АДРЕСА_7 у вигляді підсобного приміщення площею 5,2 кв.м, частиною квартири АДРЕСА_5 яка належить йому, ОСОБА_1; витребувати з незаконного володіння відповідачів підсобне приміщення площею 5,2 кв.м з окремим входом, прибудованого на першому поверсі до нежитлової будівлі АДРЕСА_7 як частину АДРЕСА_1 житлового будинку АДРЕСА_8, яка належить йому, ОСОБА_1; визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області, видане 20 вересня 2013 року, індексний номер 9730420, на право власності ОСОБА_2 на відокремлену будівлю за адресою: АДРЕСА_9 у частині зазначення загальної площі будівлі - 342,1 кв.м, зменшивши цю площу до 336,9 кв.м, за рахунок відокремлення від цієї будівлі прибудованого на її першому поверсі підсобного приміщення площею 5,2 кв.м з окремим входом, а також технічний паспорт ОСОБА_2 від 08 серпня 2013 року                     № 300208.13 на нежитлову будівлю АДРЕСА_10 у м. Одесі в частині наявності на першому поверсі цієї будівлі прибудованого підсобного приміщення площею 5,2 кв.м з окремим входом; визнати недійсним договір дарування від 05 травня 2014 року за реєстраційним № 214 ОСОБА_2 будівлі за адресою: АДРЕСА_9 ОСОБА_3, оформлений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 у частині зазначення загальної площі подарованої будівлі - 342,1 кв.м, зменшивши цю площу до 336,9 кв.м, за рахунок відокремлення від цієї будівлі прибудованого на її першому поверсі підсобного приміщення площею 5,2 кв.м з окремим входом; визнати, що подарована ОСОБА_3 за договором дарування від 22 травня 2014 року за реєстраційним № 248 ОСОБА_6 1/2 частини будівлі за адресою: АДРЕСА_11 оформлений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, становить 168,45 кв.м за рахунок відокремлення від цієї будівлі прибудованого на її першому поверсі підсобного приміщення площею 5,2 кв.м з окремим входом. 
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2,                 ОСОБА_3, ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння відмовлено, встановивши строк позовної давності для звернення до суду із позовними вимогами.  
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у 2008 році ОСОБА_1 виявив помилку у технічній документації, де, як указано позивачем, спірне підсобне приміщення площею 5,2 кв.м квартири АДРЕСА_12 було зазначено як частина нежитлової будівлі АДРЕСА_10 у м. Одесі, яка була виділена у власність ОСОБА_2 і відчужена нею на користь ОСОБА_3, який згодом передав спірне приміщення ОСОБА_4 До суду з даними позовними вимогами позивач звернувся лише у серпні 2015 року, тобто із пропуском строку позовної давності. Разом з тим, суд першої інстанції вважав поважною причину пропуску процесуального строку для подачі позовної заяви, оскільки обидві зазначені будівлі (квартира АДРЕСА_13 на час виникнення спірних правовідносин належали ОСОБА_1 на праві власності, у зв'язку із чим він не звертався про виправлення описки у технічному паспорті на нежитлову будівлю                від 18 лютого 2008 року. Розглянувши позов по суті, суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_1 через необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, оскільки позивач та його представник не надали суду належних та допустимих доказів порушення прав ОСОБА_1  та можливості визнати спірне підсобне приміщення площею 5,2 кв.м частиною квартири АДРЕСА_12.  
 
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2017 року залишено без змін. 
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції зводяться до необхідності застосування у даній справі положення законодавства про строк позовної давності, та відмови у позові з цих підстав, що, на думку суду апеляційної інстанції, є правильним та відповідає вимогам закону і обставини справи.
 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси в складі судді Кравчук Т. С., від 15 грудня 2017 року заяву ОСОБА_1 про виправлення описки в рішенні суду задоволено. В резолютивній частині рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2017 року замість зазначеного «встановивши строк позовної давності для звернення до суду із позовними вимогами» вважати вірним «поновивши строк позовної давності для звернення до суду із позовними вимогами». 
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що під час ухвалення рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 липня 2017 року у резолютивній його частині було допущено описку, яка підлягає виправленню. В мотивувальній частині рішення вказано, що суд визнає причини пропуску ОСОБА_1 строку для звернення з позовом до суду поважними, а в позові було відмовлено у зв'язку з його необґрунтованістю та недоведеністю. 
 
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції було порушено норми процесуального права, оскільки апеляційний суд невірно визначив підстави, з яких виходив суд першої інстанції при відмові у позові в даній справі. Апеляційний суд помилково зазначив, що суд першої інстанції відмовив у позові у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності, оскільки пропуск такого строку місцевим судом, навпаки, визнано поважним та розглянуто позов по суті, що залишено поза увагою суду апеляційної інстанції. Разом з тим, на думку скаржника, суд першої інстанції також невірно вирішив спір та помилково відмовив у позові в даній справі у зв'язку із необґрунтованістю та безпідставністю позовних вимог. Поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що з 2004 року ОСОБА_1  на праві власності належала як квартира АДРЕСА_2, так і нежитлове приміщення, яке згодом було в судовому порядку поділено між ним та ОСОБА_2 До частини цього нежитлового приміщення, яке рішенням суду виділено останній, незаконно, на думку скаржника, увійшло спірне у даній справі приміщення площею 5,2 кв.м, яке, як зазначено ОСОБА_1, незаконно перебуває у чужому володінні та має бути витребувано у його власність.   
 
У березні 2018 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судами попередніх інстанцій встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. У відзиві на касаційну скаргу заявник просить відмовити у задоволенні касаційної скарги. 
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
 
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. 
 
На підтвердження своїх позовних вимог позивач указував на те, що згідно договору купівлі-продажу від 01 листопада 2004 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_7 нежитлову двоповерхову будівлю у будинку АДРЕСА_14 загальною площею 655,5 кв.м. 
 
Згідно  договору купівлі-продажу від 10 листопада 2004 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_8, ОСОБА_9 одноповерхову квартиру АДРЕСА_3. 
 
Судом першої інстанції установлено, що спір між сторонами даної справи виник щодо права власності на приміщення площею 5,2 кв.м, котра, як указано позивачем, була частиною його квартири АДРЕСА_4 і після реконструкції квартири та прилеглого вищезазначеного нежитлового приміщення увійшла у технічну документацію на відповідне нежитлове приміщення. 
 
Судом першої інстанції указано, що здаючи у 2008 році в експлуатацію реконструйоване нежитлове приміщення телерадіокомунікаційного центру за адресою: АДРЕСА_15, ОСОБА_1 18 лютого 2008 року отримав новий технічний паспорт та, на підставі нього, отримав свідоцтво про право власності від 14 квітня 2008 року на цю житлову 3-х поверхову будівлю з підвалом, мансандрою та технічним поверхом. 
 
Відповідно до плану поверхів будинку нового технічного паспорту                             від 18 лютого 2008 року, кухня від квартири АДРЕСА_16 була зазначена вже як частина цієї новоствореної нежитлової будівлі телерадіокомунікаційного центру.
 
Крім того, судом першої інстанції установлено, що спори, зокрема, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неодноразово вирішувалися судами різних інстанцій.
 
Так, рішенням Приморського районного суду м. Одеси у складі судді     Кравчук Т. С. від 15 травня 2009 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 листопада 2009 року та ухвалою Верховного суду України від 10 листопада 2010 року,  у справі № 2-4331/09 позов ОСОБА_2 задоволено частково, визнано за нею право власності на 1/3 частину будинку за адресою: АДРЕСА_17; визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/3 частини спірного будинку, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_1  01 листопада 2004 року; витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 1/3 частину спірного будинку та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2                              5 800 грн    43 коп. судових витрат. У задоволенні зустрічного позову     ОСОБА_7 про визнання недійсним договору про сумісну діяльність від    02 листопада 2002 року відмовлено. 
 
Також, заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси в складі судді Кравчук Т. С. від 25 травня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21 листопада 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 лютого 2013 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ та виділ в натурі 1/3 частини будинку задоволено. Проведено розподіл нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_18» та виділено ОСОБА_2 в натурі 1/3 частину нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_18», згідно з 1-м варіантом розділу, яка становить 342,1 кв.м і складається з наступних площ: у підвалі - 62 кв.м, у тому числі: приміщення 9 пл. 44,7 кв.м, частину приміщення 5 пл. 17,3 кв.м; на першому поверсі -76,07 кв.м у тому числі: частина приміщення 16                   пл. 44,59 кв.м, частина приміщення 17 пл. 26,28 кв.м, приміщення 18                   пл. 5,2 кв.м; на другому поверсі 65,43 кв.м, в тому числі: частина приміщення 20 пл. 2,63 кв.м, частина приміщення 25 пл. 23,7 кв.м, частина приміщення 26 пл. 8 кв.м, частина приміщення 27 пл. 31,1 кв.м, на третьому поверсі 68 кв.м, у тому числі: частина приміщення 32 пл. 10,1 кв.м, приміщення 36 пл. 30 кв.м, приміщення 37 пл. 27,9 кв.м, на мансарді 70,6 кв.м, у тому числі: частина приміщення 47 пл. 34.2 кв.м, приміщення 48 пл. 36,4 кв.м.
 
Частина перша статті 15 ЦПК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
 
Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).
 
Статтею 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
За змістом статті 387 ЦК України, яка визначена позивачем при зверненні до суду із даним позовом, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
 
Порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на майно є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
 
Суд повинен установити: чи є особа, яка звернулась до суду із позовом про витребувати майна, власником цього майна, чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. 
 
Крім того, відповідно до положень 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).
 
13 листопада 2015 року представником ОСОБА_3 подано суду заяву про застосування строків позовної давності, яку він обґрунтовує тим, що позивач ОСОБА_1 виявив помилку в технічній документації у 2008 році, а до суду звернувся з даними позовними вимогами лише 06 серпня 2015 року, тобто позов подано після спливу 8-ми років.
 
Згідно положень частини п'ятої статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
 
Суд першої інстанції визнав поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності у даній справі, у зв'язку із чим розглянув позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння та відмовив у їх задоволенні через необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, оскільки позивач та його представник не надали суду належних та допустимих доказів порушення прав ОСОБА_1  та можливості визнати спірне підсобне приміщення площею 5,2 кв.м частиною квартири АДРЕСА_12.   
 
Натомість, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін та погоджуючись із його висновками, суд апеляційної інстанції указав, що висновки місцевого суду зводяться до необхідності застосування у даній справі положення законодавства про строк позовної давності, та відмови у позові з цих підстав.
 
Із такими висновками апеляційного суду колегія суду касаційної інстанції не погоджується.
 
Відповідно до частини першої, другої, третьої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає. 
 
У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.
 
Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції.
 
Однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного  оскарження рішення суду. 
 
Відповідно до частини першої статті 308 ЦПК України в редакції, чинній на момент апеляційного розгляду даної справи, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Суд першої інстанції відмовив у позові ОСОБА_1 у зв'язку із необґрунтованістю та безпідставністю позовних вимог.
 
Суд апеляційної інстанції відхилив апеляційну скаргу ОСОБА_1 з підстав належного застосування судом першої інстанції положень законодавства про позовну давність помилково, оскільки суд першої інстанції не застосовував положення про позовну давність для вирішення спору по суті і відмовив позивачу в позові з інших підстав, які апеляційним судом не перевірені.    
 
Суд апеляційної інстанції залишив також поза увагою, що відсутність встановлення факту порушення, невизнання або оспорення права позивача виключає застосування у спорі положення законодавства про позовну давність, оскільки позовна давність у передбачених законом випадках застосовується судом лише у випадку обґрунтованості позовних вимог. 
 
З огляду на зазначене, зміст оскарженої ухвали суду апеляційної інстанції свідчать про те, що апеляційним судом належним чином не забезпечено апеляційного оскарження рішення суду, не перевірено правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, у зв'язку із чим висновки суду апеляційної інстанції не відповідають принципу верховенства права,  положенням Конституції України та нормам процесуального права. 
 
Відповідно до вимог частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 409, 411, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
 
Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19 жовтня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.  
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                          В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                      А. О. Лесько 
 
                                                                                  С.Ю. Мартєв
 
                                                                             В. М. Сімоненко
 
                                                                             С. П. Штелик